ПОСТАНОВА
Іменем України

09 грудня 2021 року 
Київ
справа №400/902/19
адміністративне провадження № К/9901/1749/20  
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Чиркіна С.М.,
суддів:                Стародуба О.П., Шарапи В.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 02.09.2019 (головуючий суддя: Устинов І.А.) та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 12.12.2019 (головуючий суддя: Шеметенко Л.П., судді: Стас Л.В., Турецька І.О.) у справі №400/902/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання протиправним і скасування рішення, визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,      
У С Т А Н О В И В:
І. РУХ СПРАВИ
У березні 2019 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 або позивач) звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (далі - ГУПФУ в Миколаївській області), в якому просив:
визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо непоновлення позивачу пенсії;
визнати протиправним і скасувати рішення Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області (попередник ГУПФУ в Миколаївській області) про відмову у поновленні пенсії позивачу від 22.01.2019;
зобов`язати відповідача провести поновлення та виплату пенсії за віком з 07.10.2009 відповідно до Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV), в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 02.09.2019 позов задоволено частково:
визнано неправомірним і скасовано рішення Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області від 22.01.2019 про відмову в поновленні пенсії за віком ОСОБА_1 ;
зобов`язано відповідача поновити і виплачувати позивачу пенсію за віком з 28.09.2018.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 12.12.2019 скасовано рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 02.09.2019 і ухвалено нове про часткове задоволення позову: 
визнано протиправною бездіяльність ГУПФУ в Миколаївській області щодо непоновлення виплати пенсії ОСОБА_1 ;
зобов`язано відповідача поновити ОСОБА_1 виплату пенсії та здійснити її виплату з 22.09.2018.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Позов в частині позовних вимог про визнання протиправним і скасування рішення, визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії за період з       07.10.2009 по 21.09.2018 залишено без розгляду.
Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, позивач подав касаційну скаргу, у якій просить касаційний суд скасувати постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 12.12.2019 повністю, а рішення суду першої інстанції змінити в частині строку, з якого має бути поновлена пенсія і зобов`язати пенсійний орган провести поновлення та виплату пенсії за віком з 07.10.2009 відповідно до положень Закону №1058-IV, в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.
IІ. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ
Ухвалою Верховного Суду від 22.01.2020 відкрито касаційне провадження у справі.
Ухвалою Верховного Суду від 08.12.2021 справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.
ІІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Судами попередніх інстанцій встановлено, що      13.04.2000 позивач виїхав на постійне місце проживання до держави Ізраїль. До виїзду за кордон проживав в м. Миколаїв, держава Україна.
По досягненню пенсійного віку та наявності 45 років страхового стажу, позивачу була призначена пенсія за віком, яка виплачувалась позивачу до виїзду за кордон. У зв`язку із виїздом за кордон, позивачу з 13.10.2002 було припинено виплату пенсії на підставі статей 49, 51 Закону №1058-IV.
14.01.2019 позивач через свого представника звернувся до пенсійного органу із заявою про поновлення пенсії за віком.
Відповідач листом від 22.01.2019 № 40-М-01 повідомив представника позивача про відсутність підстав для поновлення виплати ОСОБА_1 пенсії з огляду на те, що до заяви не додано документ, який засвідчував би місце проживання (реєстрації) в Україні. Також заявнику роз`яснено, що заява про поновлення виплати пенсії повинна подаватися до управління Пенсійного фонду України за місцем свого останнього проживання в Україні.
Вважаючи свої права та інтереси порушеними, позивач звернувся із цим позовом до суду.
ІV. АРГУМЕНТИ СТОРІН
На обґрунтування позовних вимог позивач стверджує, що є громадянином України, проте з квітня 2000 року виїхав на постійне місце проживання до країни Ізраїль, де взятий на консульський облік посольства України. Зазначає, що через свого представника звернувся до пенсійного органу за поновленням пенсії, однак у поновленні пенсії відмовлено з підстав невідповідності документів вимогам законодавства (не додано документ, що підтверджує місце реєстрації на території України). Вважає таку відмову протиправною. Просить поновити йому виплату пенсії за віком з дня ухвалення Конституційним судом України рішення у справі №1-32/2009, тобто з 07.10.2009.
Відповідач позов не визнав. Наполягає, що позивач має право на отримання пенсії як громадянин України за умови наявності ратифікованого міжнародного договору. Проте час звернення позивача за поновленням пенсії, між Україною та Ізраїлем не було укладено відповідного міжнародного договору. Також відповідач зазначив, що позивачем не дотримані вимоги щодо порядку звернення за поновленням пенсії (особистого звернення) та не було надано усіх необхідних документів (документ, що засвідчує його місце проживання відповідно до п.2.9 Порядку 22-1). За наведених обставин вважає відмову обґрунтованою.
У відповіді на відзив представник позивача зазначив, що при зверненні до відповідача із заявою про поновлення пенсії було повністю дотримано вимоги Порядку 22-1.
V. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватись із такою умовою, як постійне проживання в Україні або наявністю відмітки про реєстрацію місця проживання в Україні, тому рішення пенсійного органу про відмову у поновленні пенсії є протиправним і підлягає скасуванню.
Водночас, суд першої інстанції вказав на те, що позивачем не надано до суду жодних доказів того, що він був позбавлений можливості або про існування об`єктивних обставин, які обумовили неможливість звернення до суду із цим позовом після прийняття Конституційним Судом України 07.10.2009 рішення у справі № 25-рп/2009, а це більше 9 років. Суд першої інстанції зазначив, що представник позивача звернувся з письмовою заявою про поновлення та виплату пенсії до Центрального ОУПФУ 14.01.2019, а з позовом до адміністративного суду лише 28.03.2019, у зв`язку із чим дійшов висновку, що позов має бути задоволений в межах шестимісячного строку звернення до суду, встановленого статтею 122 КАС України, тобто з 28.09.2018.
Також, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині зобов`язання відповідача провести поновлення та виплату позивачу пенсії шляхом поновлення її відповідно до Закону №1058-IV в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, оскільки питання розміру пенсії вирішується органом Пенсійного фонду України на підставі наявних в нього відомостей про пенсіонера, з урахуванням його страхового стажу. Враховуючи той факт, що позивачем оскаржується саме відмова у поновленні пенсії, а не її розмір, суд першої інстанції дійшов висновку, що у задоволенні позову в частині зазначених позовних вимог слід відмовити.
В задоволенні позовних вимог щодо індексації пенсії та компенсації втрати частини доходів судом першої інстанції також було відмовлено з підстав, що законодавством передбачене щорічне проведення індексації.
Суд апеляційної інстанції скасував рішення суду першої інстанції і ухвалив своє рішення про часткове задоволення позову із одночасним залишенням позовних вимог за період з 07.10.2009 по 21.09.2018 без розгляду. Ухвалюючи таке рішення суд апеляційної інстанції виходив з того, що з дня набрання чинності рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була припинена у зв`язку із виїздом за кордон. З цього часу орган ПФУ мав відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон. Тому, за висновком апеляційного суду, відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо поновлення виплати пенсії позивачу після прийняття КСУ рішення у справі №25-рп/2009. Водночас суд апеляційної інстанції констатував, що відповідь у формі листа не може вважатися рішенням суб`єкта владних повноважень, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позову у спосіб визнання протиправним і скасування рішення пенсійного органу, оформленого листом від 22.01.2019, про відмову у поновленні виплати пенсії за віком. Належним способом захисту порушених прав позивача у спірних правовідносинах, за позицією суду апеляційної інстанції, є визнання протиправною саме бездіяльності пенсійного органу щодо непоновлення позивачу пенсії за віком. Одночасно суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції, що позов подано із пропуском строку, встановленого статтею 122 КАС України, а тому застосував до правовідносин за період з 07.10.2009 по 21.09.2018 наслідки пропуску строку у вигляді залишення позовної заяви без розгляду. Також суд апеляційної інстанції зазначив, що судом першої інстанції при обчисленні строку звернення до суду не було врахованого тієї обставин, що позовна заява подана до суду засобами поштового зв`язку, що призвело до неправильного обчислення періоду за який позов підлягає задоволенню. Відповідно виплату позивачу пенсії необхідно поновити з 22.09.2018, а не з 28.09.2018, як помилково визначив суд першої інстанції.
Також з посиланням на практику Верховного Суду, сформовану у постанові від 11.07.2018 у справі №487/6923/16-а, суд апеляційної інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог щодо компенсації втрати частини доходів, оскільки пенсія позивачу не нараховувалася. 
VІ. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ
В обґрунтування вимог касаційної скарги скаржник стверджує, що виплата пенсії за віком має бути відновлена з дати ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 07.10.2009 у справі №25-рп/2009 без обмеження виплати пенсії жодними строками. Поновлення виплати пенсії має відбуватися на підставі матеріалів пенсійної справи шляхом призначення пенсії на загальних підставах у розмірі, не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, одночасно із проведенням індексації та компенсації втрати частини доходів. 
Відповідач подав відзив на касаційну скаргу, у якому просить відмовити у задоволенні касаційної інстанції з посиланням на необґрунтованість такої.
Додатково від позивача на адресу суду касаційної інстанції надійшло повідомлення, у якому останній просив при вирішенні справи врахувати висновки Великої Палати Верховного Суду, сформовані в постанові від 20.05.2020 у справі №815/1226/18.
VІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги, правильність застосування судами норм матеріального права та дійшов таких висновків.
У пункті 2 частини першої статті 49 та у другом реченні статті 51 Закон 1058-IV у редакції, чинній до 07.10.2009, було передбачено припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов`язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України.
Конституційний Суд України своїм Рішенням від 07.10.2009 у справі № 25-рп/2009 визнав зазначені положення Закону № 1058-IV такими, що не відповідають Конституції України.
Конституційний Суд України дійшов висновку, що оспорюваними нормами Закону №1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.
Відповідно до частини другої статті 49 Закону № 1058-IV поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.
Правовідносини щодо застосування процесуальних норм, які регулюють питання строків звернення до суду, до вимог щодо поновлення пенсії громадянам України, які проживають за кордоном, вже були предметом розгляду у Верховному Суді.
Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.05.2020 у справі №815/1226/18 відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 08 грудня 2015 року у справі № 21-5653а15, від 12 квітня 2016 року у справі № 462/9427/13-а, від 08 червня 2016 року у справі № 505/2135/14-а та від 11 жовтня 2016 року у справі №404/4541/15-а, про те, що виниклі спори щодо поновленням виплати раніше призначених пенсій громадянам України, які проживають за її межами, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 мають вирішуватися з урахуванням норм процесуального права - статей 99, 100 КАС України (у редакції, чинній до      15 грудня 2015 року) та сформулювала наступний правовий висновок:
«<…> поведінка держави в особі її компетентних органів по відношенню до пенсіонерів, які є громадянами України та проживають за межами України, не відповідає принципу належного врядування, зміст якого розкритий у багатьох рішеннях ЄСПЛ, зокрема, у рішенні від 20 січня 2012 року у справі «Рисовський проти України». Очевидно, що на виконання рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року у справі № 25-рп/2009 державні органи, відповідальні за його виконання, не діяли вчасно та послідовно.
Невиконання державою покладених на неї обов`язків щодо соціального забезпечення та захисту громадян породжує масові звернення до суду з позовами про визнання неправомірними дій органів пенсійного фонду, що, серед іншого, підриває довіру громадян до належного виконання всіма суб`єктами владних повноважень своїх функції та до можливості отримати в старості з боку держави в обмін на свою трудову діяльність справедливий соціальний захист.
Зважаючи на те, що нарахування пенсії в повному обсязі («правильному» розмірі) покладається на відповідний територіальний орган Пенсійного фонду, непроведення відповідачем поновлення виплати пенсії позивачці після 07 жовтня 2009 року свідчить про те, що його бездіяльність призвела до триваючого порушення права позивачки на отримання пенсійних виплат, яке було відновлено на підставі зазначеного Рішення Конституційного Суду України.
Отже, за таких обставин обмеження права пенсіонера на отримання належної йому пенсії певними строками є неприпустимим. Відновлення виплати пенсії має проводитися з дати ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 07 жовтня 2009 року у справі № 25-рп/2009 без обмеження її виплати жодними строками.
<…> Велика Палата Верховного Суду вважає, що статті 99, 100 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) не підлягають застосуванню до спорів, які виникли у зв`язку поновленням виплати раніше призначених (нарахованих) пенсій громадянам України, які проживають за її межами, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009. Зважаючи на те, що непроведення виплати пенсії таким особам відбулося з вини держави в особі її компетентних органів, поновлення виплати пенсії має проводитися без обмеження будь-яким строком.
Такий висновок Великої Палати Верховного Суду є застосовним при розгляді подібних справ і щодо статей 122, та 123 КАС України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), які за змістом є аналогічними статтям 99, 100 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року)».
Одночасно у справі №815/1226/18 Велика Палата Верховного Суду висловилася також щодо питання проведення індексації пенсії у справах щодо поновлення пенсії громадянам України, які проживають за кордоном, зазначивши що: «питання визначення базового місяця, наявності факту перевищення індексом споживчих цін порогу індексації, встановленого в розмірі 101%, у взаємозв`язку з розміром пенсії, що має виплачуватися позивачці, належить до компетенції пенсійного органу при поновленні пенсії, нарахуванні та виплаті відповідних сум, то у разі незгоди з діями відповідача щодо наявності чи відсутності підстав для нарахування індексації та її розмірів позивач не позбавлений права звернутися за захистом своїх прав до суду. Відтак, вимоги позивача щодо проведення індексації пенсії є передчасними та задоволенню не підлягають».
Суд не вбачає підстав у цій справі для відступу від таких висновків.
Суди попередніх інстанцій встановили, що позивач до виїзду за кордон перебував на обліку в Управлінні Пенсійного фонду та отримував пенсію за віком відповідно до Закону № 1058-IV, громадянство не втрачав.
Тому, проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, ОСОБА_1 має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.
Зважаючи на це, суди попередніх інстанцій дійшли помилкових висновків про застосування до спірних правовідносин наслідків пропуску строку звернення до суду.
Щодо висновків відповідача про невідповідність поданих документів вимогам Порядку 22-1 (до заяви від 14.01.2010 не додано документ, що засвідчує місце проживання позивача на території України), колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.
Частиною другою статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Отже, кожний громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання зі збереженням усіх конституційних прав.
Верховний Суд України в постанові від 04.12.2019 №804/3217/18, сформулював такий висновок про застосування норм права у подібних правовідносинах:
«<…> право громадянина на призначення йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні.
<…> безпідставність відмови відповідача у реалізації конституційного права позивача на пенсійне забезпечення з підстав ненадання документа, що підтверджує фактичне проживання на території України, оскільки до заяв про призначення пенсії за віком, представником позивачів були надані копії паспорта громадянина України для виїзду за кордон».
Запропонований правовий підхід підтриманий Верховним Судом також і у інших справах, зокрема, у постанові від 20.04.2021 (справа №489/9660/14-а).
В ході розгляду цієї справи судами попередніх інстанцій встановлено, що при зверненні до відповідача із заявою про призначення пенсії, представником позивача було подано повний пакет документів, оформлених відповідно до вимог Порядку №22-1.
За встановлених у справі обставин, колегія суддів приходить до висновку, що право на отримання пенсії не може пов`язуватись із такою умовою, як постійне проживання в Україні, оскільки держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія - в Україні чи за її межами, що також передбачено в статті 46 Конституції України.
VІІІ. ВИСНОВКИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Відповідно до положень статті 351 КАС України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
За таких обставин рішення суду апеляційної інстанції підлягає в доповненні та зміні його резолютивної частини.
Керуючись статтями 345, 349, 351, 355, 356, 359 КАС України, Суд
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 02.09.2019 та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 12.12.2019 у справі №400/902/19 - скасувати і ухвалити нову постанову про часткове задоволення позову.
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області щодо непоновлення виплати ОСОБА_1 пенсії за віком.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області провести ОСОБА_1 поновлення та виплату пенсії за віком з 07 жовтня 2009 року відповідно до Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в пенсійній справі, з компенсацією втрати частини доходів.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.
Судді Верховного Суду:                                                                   С. М. Чиркін
                                                                                          О. П. Стародуб 
                                                                                          В. М. Шарапа