Єдиний унікальний номер 243/3017/21 
Номер провадження 22-ц/804/2670/21        

Номер провадження 22-ц/804/2670/21                                                                                Доповідач Корчиста О.І.

ПОСТАНОВА
Іменем  України

18 листопада  2021 року  Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді              Корчистої О.І.
суддів:    Агєєва О.В., Космачевської Т.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмуті цивільну справу № 243/3017/21 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди,
за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця»,
на рішення Слов`янського  міськрайонного суду Донецької області від 19 липня 2021 року (суддя  Фалін І.Ю.),

                                                       встановив:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ
У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «Українська залізниця» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди.
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що з 18 липня 2016 року по 16 червня 2017 року він працював на посаді помічника машиніста електровозу локомотивного депо Ясинувата-Західне СП «Донецька дирекція залізничних перевезень» РФ ПАТ «Українська залізниця». 
На теперішній час ПАТ «Українська залізниця» на підставі постанови КМУ від 31 жовтня 2018 року № 938 перейменовано в АТ «Українська залізниця».
У період з 01 березня 2017 року по 16 червня 2017 року відповідачем нарахована, але не виплачена заробітна плата.
Просив стягнути з відповідача нараховану, але на виплачену заробітну плату за період з 01 березня 2017 року по 16 червня 2017 року в сумі 20 823,99 гривень, компенсацію за невикористані 54 дні щорічної відпустки в сумі 10505,70 гривень та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16 червня 2017 року по день ухвалення судового рішення по справі, а також моральну шкоду в сумі 10000 гривень. 

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ 
Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 19 липня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ «Укрзалізниця» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди задоволені  частково.
Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період з 01 березня 2017 року по 16 червня 2017 року в розмірі 20823,99 гривень, з урахуванням компенсації за невикористані 54 дні щорічної відпустки, з утриманням з цих сум податків та інших обов`язкових платежів, суми середнього заробітку у розмірі 9522,58 гривень та моральну шкоду в сумі  1000 гривень. 
Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 57,20 гривень. 
В іншій частині позовних вимог відмовлено. 
Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати у межах суми платежу за один місяць.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
В апеляційній скарзі АТ «Українська залізниця», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а також неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України» було введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року, відповідно до пункту 1 якого визначено, що тимчасово, до реалізації пунктів 1, 2 Мінського Комплексу заходів від 12 лютого 2015 року, а також до повернення захоплених підприємств до функціонування згідно із законодавством України, припинити переміщення вантажів через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей.
Висновком торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обов`язків передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні ПАТ «Укрзалізниця» господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі.
Виконання зобов`язання унеможливлено впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), зокрема актами тероризму на територіях Луганської та Донецької областей, що перебувають під контролем незаконних збройних формувань, то вина такого підприємства у невиконанні зобов`язань передбачених ст. 47, 83, 115, 116 КЗпП України відсутня.
Посилається на висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 10 жовтня 2019 року по справі №243/2071/18, від 07 лютого 2020 року по справі №236/396/18, Верховного Суду України по справам №6-364цс16, №6-365цс16, №6-2159цс15, №6-364цс16, №6-383цс15, №6-948цс16, №602159цс15, № 264/925/17ц, №225/5072/17, №408/5985/17-ц, Київського апеляційного суду від 15 лютого 2021 року по справі № 757/9865/20-ц.
Зазначає, що позивачем не надано доказів на підтвердження заподіяної моральної шкоди. 

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ
Судом першої інстанції встановлено, що з 18 липня 2016 року ОСОБА_1 працював на посаді помічника машиніста електровозу локомотивного депо Ясинувата-Західне структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», що підтверджується трудовою книжкою НОМЕР_1 . (а.с. 6-12)
16 червня 2017 року ОСОБА_1 звільнено з посади помічника машиніста електровозу за угодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України з виплатою компенсації за 54 невикористаних днів відпустки та виплатою одноразової грошової допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку, що підтверджується наказом (розпорядженням) № 1905/ДНОС від 15 червня 2017 року. (а.с. 20)
Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 31 жовтня 2018 року № 938, змінено тип публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» з публічного на приватне та перейменованого його в Акціонерне товариство «Українська залізниця», код ЄДРПОУ 40075815.
Відповідно до розрахунків заробітної плати позивача, останньому була нарахована заробітна плата у період: - за березень 2017 року – 3670,47 гривень, в тому числі оплата простою 1512,61 гривень, сума до виплати 2918,69 гривень; - за квітень 2017 року – 2927,51 гривень, в тому числі оплата простою 2873,96 гривень, сума до виплати 2327,91 гривень; - за травень 2017 року – 3062,32 гривень, в тому числі оплата простою 3006,31 гривень, сума до виплати 2435,11 гривень; - за червень 2017 року – 11163,69 гривень, в тому числі оплата простою 453,78 гривень, компенсація за невикористані дні відпустки у розмірі 10505,70 гривень, сума до виплати 8877,18 гривень. (а.с. 14-17)
Загальна сума нарахованої позивачу заробітної плати за період березень-червень 2017 року згідно доданих до позовної заяви розрахунків заробітної плати становить 20823,99 гривень. 
З інформації наданої Головним управлінням ДПС у Донецькій області вбачається, що позивач в першому кварталі 2017 року отримав дохід у вигляді заробітної плати у розмірі 6486,42 гривень, інформація про отримані доходи за 2-4 квартали 2017 року відсутня.
З табелів обліку використання робочого часу за період березень-червень 2017 року, складених ВП ТЧ Ясинувата СП «ДДЗП» вбачається, що позивач виходив на роботу у період простою: в березні 2017 року – 10 днів, в квітні 2017 року – 19 днів, в травні 2017 року – 20 днів, в червні 2017 року – 3 днів. (а.с. 18-19)

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Апеляційна скарга АТ «Українська залізниця» підлягає задоволенню частково.

МОТИВИ, З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду: малозначних справ; справ, що виникають з трудових відносин; справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд; справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до частини 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам закону, рішення суду першої інстанції відповідає.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що  відповідач, визначені частиною 1 статті 116 КЗпП України суми, що належали позивачу від підприємства при звільненні, не виплатив, а тому прийшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення вимог позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди на користь позивача.
З такими висновками суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди колегія суддів апеляційного суду погодитись не може за наступних підстав.
Відповідно до статті 23 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі i сприятливі умови праці та на захист від безробіття.
Частиною 3 статті 43 Конституції України встановлено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
На підставі частини 1 статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Згідно статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статтею 116 цього Кодексу.
Відповідно до вимог статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.
Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу № 1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені.
Встановлено, що з 18 липня 2016 року ОСОБА_1 працював на посаді помічника машиніста електровозу локомотивного депо Ясинувата-Західне структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», що підтверджується трудовою книжкою НОМЕР_1 . (а.с. 6-12)
16 червня 2017 року ОСОБА_1 звільнено з посади помічника машиніста електровозу за угодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України з виплатою компенсації за 54 невикористаних днів відпустки та виплатою одноразової грошової допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку, що підтверджується наказом (розпорядженням) № 1905/ДНОС від 15 червня 2017 року. (а.с. 20)
Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 31 жовтня 2018 року № 938, змінено тип публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» з публічного на приватне та перейменованого його в Акціонерне товариство «Українська залізниця», код ЄДРПОУ 40075815.
За змістом частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
На підставі частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, частина 2 - збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини 5 статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.
На підставі вимог статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до розрахунків заробітної плати позивача, останньому була нарахована заробітна плата у період: - за березень 2017 року – 3670,47 гривень, в тому числі оплата простою 1512,61 гривень, сума до виплати 2918,69 гривень; - за квітень 2017 року – 2927,51 гривень, в тому числі оплата простою 2873,96 гривень, сума до виплати 2327,91 гривень; - за травень 2017 року – 3062,32 гривень, в тому числі оплата простою 3006,31 гривень, сума до виплати 2435,11 гривень; - за червень 2017 року – 11163,69 гривень, в тому числі оплата простою 453,78 гривень, компенсація за невикористані дні відпустки у розмірі 10505,70 гривень, сума до виплати 8877,18 гривень. (а.с. 14-17)
Загальна сума нарахованої позивачу заробітної плати за період березень-червень 2017 року та сума компенсації за невикористані дні відпустки згідно доданих до позовної заяви розрахунків заробітної плати становить 20823,99 гривень. 
З інформації, наданої Головним управлінням ДПС у Донецькій області вбачається, що позивач в першому кварталі 2017 року отримав дохід у вигляді заробітної плати в сумі  6486,42 гривень, інформація про отримані доходи за 2-4 квартали 2017 року відсутня. (а.с. 77)
З довідки про заборгованість по заробітній платі №596/2 від 02 липня 2021 року, яка видана АТ «Українська залізниця» та містить підпис начальника ФЕВ Дибченко О.А., бухгалтера ОСОБА_2 , вбачається, що ОСОБА_1 за січень 2017 року нараховано 959,15 гривень, до видачі 763,70 гривень, за лютий 2017 року 2206,80 гривень, до видачі 1757,30 гривень, з березня по червень 2017 року нарахування відсутні. (а.с.76)
З табелів обліку використання робочого часу за період березень-червень 2017 року, складених ВП ТЧ Ясинувата СП «ДДЗП» вбачається, що позивач виходив на роботу у період простою: в березні 2017 року – 10 днів, в квітні 2017 року – 19 днів, в травні 2017 року – 20 днів, в червні 2017 року – 3 днів. (а.с. 18-19)
На підставі викладеного апеляційний суд приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги, що позивачем не надано доказів на підтвердження позовних вимог не знайшли свого підтвердження, оскільки право позивача на отримання спірних виплат підтверджується матеріалами справи, у тому числі, наказом «Про припинення трудового договору» № 1905/ДНОС від 15 червня 2017 року, табелями обліку використання робочого часу. (а.с.18-19) В матеріалах справи відсутні будь-які належні докази щодо недостовірності відомостей, викладених в табелях обліку.
Відповідачем не надано до  суду доказів на спростування того, що на час складання вказаних документів посадові особи, які посвідчили відомості, викладені у табелі не мали відповідних повноважень, питання щодо визнання недійсною печатки виробничої одиниці не вирішувалося. 
Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість.
Відповідно до пункту 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2011 року № 14 «Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження» якщо заявлено вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати, до заяви має бути додано докази перебування заявника у трудових відносинах із боржником, а підтвердженням суми, яка стягується, може бути будь-який належно оформлений документ, що вказує на розмір нарахованої заробітної плати, зокрема, довідка бухгалтерії боржника, розрахунковий лист чи копія платіжної відомості тощо.
Отже, надані позивачем розрахунки заробітної плати (розрахункові листи) є належним доказом, що вказує на розмір нарахованої заробітної плати.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд не дав належної оцінки Науково-правовому висновку Торгово-промислової палати № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року, яким підтверджується настання для відповідача з 20 березня 2017 року обставин непереборної сили, що є підставою для звільнення від виплати заборгованості по заробітній платі, є необґрунтованими.
Відповідно до Науково-правового висновку Торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільнені працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) терористична загроза та загроза територіальної цілісності України, у тому числі територій міста Донецьк Донецької області, міста Луганськ Луганської області, що супроводжується актами тероризму, для подолання яких направлене проведення в Донецькій та Луганській областях антитерористичної операції у 2014 році та станом на поточну дату заходи її проведення тривають є надзвичайними, непередбачуваними та невідворотними обставинами, що об`єктивно унеможливлюють виконання обов`язків сторонами, передбачених умовами трудового договору (контракту), законодавчими та іншими нормативними актами.
У зв`язку із тим, що виробничі потужності, які було закріплено за структурними підрозділами «Донецька дирекція залізничних перевезень» та «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», що знаходяться на територіях міста Донецька і Донецької області, міста Луганська та Луганської області, які перебувають під контролем незаконних збройних формувань, і вийшли із-під контролю роботодавця у зв`язку із злочинним їх захопленням для подальшої господарської діяльності представниками цих незаконних збройних формувань і термін їх повернення є невідомим, термінове припинення трудових відносин з усіма працівниками, що за трудовим договором виконують функціональні обов`язки на цих виробничих потужностях у зв`язку із скороченням штату, згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України, є вимушеним, необхідним, об`єктивним та упереджуючим заходом.
Втрата контролю і доступу ПАТ «Укрзалізниця», регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» до виробничих потужностей та іншого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , у тому числі до трудових книжок працівників, оригіналів наказів, особових справ працівників, посадових інструкцій, табелів обліку робочого часу, примірників звітів, що подавались до контролюючих органів, комп`ютерної техніки із встановленим програмним забезпеченням трудових відносин з працівниками, починаючи з 20 березня 2017 року щодо структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» та з 12 квітня 2017 року щодо структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень», коли фактично вийшло з під контролю управління вищевказаними виробничими потужностями, позбавило можливості ПАТ «Укрзалізниця», регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» виконати зобов`язання перед вивільненими працівниками згідно статей 47, 83, 115 і 116 КЗпП України, а саме: кожному звільненому працівнику структурних підрозділів «Донецька дирекція залізничних перевезень» та «Луганська дирекція залізничних перевезень» видати належно оформлену трудову книжку і провести розрахунок.
Законом України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» встановлено, що сертифікат Торгово-промислової палати України є єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань (стаття 10).
Відповідно до статті 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.
Відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні встановлена статтею 117 КЗпП України, згідно якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Тобто, форс-мажорні обставини, про існування яких йдеться у висновку, свідчать про відсутність вини підприємства в затримці виплати належних сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, як підстави для звільнення підприємства від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.
Проте заробітна плата, в тому числі оплата за час простою (стаття 113 КЗпП), компенсація за невикористану відпустку (стаття 83 КЗпП України), вихідна допомога при звільненні (статті 44 КЗпП України) не є відповідальністю за порушення строків виплати належних працівнику при звільненні сум.
Закон України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» не скасовує обов`язків роботодавця, визначених статтями 47, 116 КЗпП України, та не передбачає особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених статтею 116 КЗпП України.
Жодним нормативним актом про працю не передбачено звільнення роботодавця від виплати заробітної плати та цей обов`язок роботодавця не залежить від наявності або відсутності його вини.
Щодо доводів апеляційної скарги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд зазначає наступне.
Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 9522,58 гривень за період з 17 червня 2017 року по день ухвалення судом рішення – 19 липня 2021 року та в частині стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що наявна вина роботодавця у невиплаті заробітної плати, проте з таким висновком суду погодитись не можна за наступних підстав.
У частині першій статті 117 КЗпП передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року по справі № 243/2071/18 (провадження № 61-48088сво18) вказано, що: «зважаючи на вимоги позивача - виплата заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, компенсацію за затримку видачі трудової книжки та середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, а також встановлені форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), застосуванню підлягають положення трудового і цивільного законодавства. 
Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. 
У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. 
Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків. 
Відповідно до статті 117 КЗпП підставою відповідальності власника за затримку розрахунку при звільненні є склад правопорушення, який включає два юридичних факти: порушення власником строку розрахунку при звільненні та вина власника. Згідно зі статтею 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»). 
Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом України у постановах: від 11 листопада 2015 року по справі № 6-2159цс15, від 23 березня 2016 року по справі № 6-364цс16, від 11 травня 2016 року, по справі № 6-383цс15, від 25 травня 2016 року по справі № 6-948цс16, в яких були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини. 
Відповідно до Науково-правового висновку щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) від 24 липня 2017 року за № 2370/2/21-10.2 терористична загроза та загроза територіальної цілісності України, у тому числі територій міст: Донецьк, Горлівка, Єнакієве, Харцизьк, Ясинувата Ясинуватського району Донецької області, що супроводжується актами тероризму, для подолання яких направлене проведення в Донецькій та Луганській областях антитерористичної операції у 2014 році та станом на поточну дату заходи її проведення тривають є надзвичайними, непередбачуваними та невідворотними обставинами, що об`єктивно унеможливлюють виконання обов`язків сторонами, передбачених умовами трудового договору (контракту), законодавчими та іншими нормативними актами. 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2019 року по справі № 266/4637/18 (провадження № 61-7583св19) вказано, що «встановивши, що у трудових правовідносинах між позивачем та відповідачем, з 20 березня 2017 року виникли обставини, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, та у період існування яких останній об`єктивно, з незалежних від нього причин був позбавлений можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників, у тому числі щодо позивача, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність вини ПАТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» у несвоєчасній виплаті заробітної плати, у зв`язку з чим правильно відмовив у задоволенні позову».
Відповідно до висновку ТПП України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відносно ПАТ «Укрзалізниця» засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, у тому числі у м. Донецьк. З 20 березня 2017 року господарська діяльність та управління виробничими потужностями відповідача унеможливлено неправомірними діями третіх осіб. Майно ПАТ «Укрзалізниця», що знаходиться в тому числі в м. Донецьк, перебуває у незаконному володінні та під контролем третіх осіб. Фактично відповідач втратив контроль і доступ до своїх виробничих потужностей та іншого майна, у тому числі, до трудових книжок працівників, оригіналів наказів, у тому числі затвердження та введення в дію штатного розпису, особових справ працівників. Початок дій форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) є 20 березня 2017 року. Унеможливлення виконання ПАТ «Укрзалізниця», регіональною філією «Донецька залізниця» обов`язків, передбачених законодавством України про працю, зокрема, статей 47, 83, 115, 116 КЗпП спричинено впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме актами тероризму на території м. Донецька, тривалими перервами в роботі транспорту, регламентними умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, які продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо. Ці форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є надзвичайними, непередбачуваними і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобов`язаної сторони за трудовим договором.
За таких обставин відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку.
Такий висновок узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 07 лютого 2020 року по справі № 236/396/18, від 05 жовтня 2020 року по справі № 235/3889/18, від 10 жовтня 2019 року у справі № 243/2071/18.
Враховуючи викладене, суд вважає, що затримка розрахунку при звільненні відбувалася з обставин непереборної сили, що встановлені Науково-правовим висновком Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року №126/2/21-10.2. Зазначене свідчить про відсутність вини підприємства у затримці виплат позивачу належних при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, а тому підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а також підстави для відшкодування моральної шкоди у зв`язку із несвоєчасною виплатою заробітної плати відсутні.
Суд першої інстанції не звернув уваги на вказане вище і помилково стягнув з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17 червня 2017 року по 19 липня 2021 року у сумі 9522,58 гривень та дійшов висновку про спричинення з вини відповідача позивачу і моральної шкоди, тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні в цій частині позовних вимог.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
Відповідно до пунктів 3 та 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що оскаржене рішення в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди ухвалено з  порушенням норм матеріального права, воно в цій частині підлягає скасуванню, з ухваленням нового про відмову у задоволенні цій частини позовних вимог.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ
Відповідно до підпунктів «б» та «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та у зв`язку з переглядом  справи у суді апеляційної інстанції.
Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
З урахуванням часткового задоволення апеляційної скарги відповідачу за рахунок держави підлягає відшкодуванню судовий збір у зв`язку із переглядом справи у суді апеляційної інстанції в сумі 188,63 гривень.

Керуючись ст. 374, 376, 382, 384, 389 ЦПК України апеляційний суд,

                                                         постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.
Рішення Слов`янського  міськрайонного суду Донецької області від 19 липня 2021 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, моральної шкоди та судового збору скасувати.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди відмовити.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Компенсувати Акціонерному товариству «Українська залізниця» за рахунок держави судові витрати, пов`язані  з розглядом справи у суді апеляційної інстанції в сумі 188,63 гривень.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повний текст постанови складено 18 листопада 2021 року.

Головуючий                                                                                                   О.І. Корчиста