Ухвала
Іменем України 
01 листопада 2021 року
м. Київ
справа № 760/1/21
провадження № 51 –5106 ск21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                       ОСОБА_1 ,
суддів:                                  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Солом`янського районного суду міста Києва від 14 травня 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від  21 вересня 2021 року,
встановив:
Вироком Солом`янського районного суду міста Києва від 14 травня 2021 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 1 ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки.
Ухвалою Київського  апеляційного суду від 21 вересня 2021 року вказаний вирок місцевого суду залишено без зміни.
Згідно з вироком, 9 листопада 2020 року близько 02 години 50 хвилин ОСОБА_6 , перебуваючи разом з ОСОБА_7 за місцем проживання останньої - у квартирі АДРЕСА_1 , реалізовуючи умисел на вчинення нападу на ОСОБА_7 з метою заволодіння її майном, дістав із своєї сумки предмет, схожий на ніж, та, погрожуючи застосуванням насильства, небезпечного для здоров`я потерпілої, наказав віддати належне їй майно. ОСОБА_7 , сприймаючи дії ОСОБА_5 як реальну загрозу своєму здоров`ю, дістала з шухляди тумби гаманець, з якого віддала ОСОБА_5 гроші в сумі 200 доларів США, що згідно з курсом НБУ становило 5 688 грн, та гроші в сумі 2 500 грн. Заволодівши грішми ОСОБА_7 , ОСОБА_5 залишив місце вчинення кримінального правопорушення, чим завдав потерпілій майнової шкоди на загальну суму 8 188 грн.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій засудженого, посилаючись на невідповідність призначеного його підзахисному покарання тяжкості вчиненого злочину та його особі внаслідок суворості, просить вказані судові рішення змінити та на підставі  ст. 75 КК звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням.
Вважає,  що призначене покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення, особі обвинуваченого, обставинам справи та обставинам, які пом`якшують покарання. Зокрема,  суд врахував лише щире каяття, залишивши поза увагою добровільне відшкодування ОСОБА_5 потерпілій ОСОБА_7 завданого збитку, що підтверджується відповідною розпискою. Також суд першої інстанції вказав у вироку, що обвинувачений притягується до кримінальної відповідальності за вчинення низки крадіжок, без уточнення, яким органом і яке процесуальне рішення прийняте з цього приводу, на що не мав права посилатись.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновок суду про доведеність винуватості  ОСОБА_5  у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК, за обставин, установлених та перевірених місцевим судом за правилами ч. 3 ст. 349 КПК, а також правильність кваліфікації його дій за вказаною статтею у касаційній скарзі захисником не оспорюються та не заперечуються. 
Що ж стосується доводів захисника про порушення щодо засудженого загальних засад призначення покарання та звільнення від його відбування, то вони, на думку колегії суддів, є безпідставними.
Відповідно до вимог ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її  виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції;  принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування                         ст. 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Як убачається з долученої до касаційної скарги копії вироку, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_5 врахував особу обвинуваченого, який є громадянином Азербайджану і перебуває на території України без відповідних правових підстав, відсутність судимостей, а тому вважав за необхідне призначити покарання в межах санкції ч. 1 ст. 187 КК в виді позбавлення волі строком на 3 роки. За відсутності обтяжуючих покарання обставин, судами визнано обставину, що пом`якшують покарання: щире каяття.
Врахувавши особу обвинуваченого, наявність обставин, що пом`якшують покарання, суд першої інстанції дійшов висновку про недоцільність звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, з чим погоджується і колегія суддів.
Тому з урахуванням усіх даних у сукупності, суд призначив реальне покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкцій ч. 1 ст. 187 КК та не порушив вимог статей 65–67 КК, оскільки вказане покарання відповідає конкретним обставинам справи, характеру й тяжкості вчиненого, є справедливим, а також необхідним і достатнім для попередження вчинення нових злочинів.
Щодо доводів про неврахування позиції потерпілої, то Суд уважає їх необґрунтованими з огляду на те, що її позиція не впливає на правильність прийнятого рішення та призначеного покарання. При призначенні покарання думка потерпілої може враховуватись судом, однак не є вирішальною.
Доводи, наведенні у касаційній скарзі захисника про звільнення його підзахисного від відбування покарання на підставі ст. 75 КК, аналогічні доводам його апеляційної скарги, які були предметом перевірки судом апеляційної інстанції та обґрунтовано визнанні необґрунтованими. При цьому суд апеляційної інстанції навів в ухвалі переконливі мотиви про відсутність підстав для застосування щодо засудженого положень ст. 75 КК. Зокрема, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про неможливість здійснення контролю за поведінкою засудженого органом пробації,  взявши до уваги особу винного, який не працює, без належних на те правових підстав перебуває на території України, не має в цій країні зареєстрованого місця проживання та сім`ї. 
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
Враховуючи зазначене, з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для її задоволення, зміни оскаржуваних судових рішень щодо   ОСОБА_5 і застосування до нього ст. 75 КК немає, в зв`язку з чим у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2    ч. 2  ст. 428 КПК. 
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Солом`янського районного суду міста Києва від 14 травня 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від  21 вересня 2021 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                         ОСОБА_2                                     ОСОБА_3