Дата документу 30.11.2021 Справа № 324/1168/18

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Справа № 22-ц/807/3863/21                          Головуючий у 1-й інстанції: Каретник Ю.М.
Є.У.№ 324/1168/18                                                Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2021 року                                                        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого:         Кочеткової І.В.,
суддів:                Кримської О.М.,
                       Дашковської А.В.,
секретар:         Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції цивільну справу позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна та зустрічним позовом ОСОБА_2  до ОСОБА_1  про поділ спільного сумісного майна,  
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 10 серпня 2021 року, 

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.
Зазначала, що сторони з 30.06.2007 по 02.11.2017 перебували у шлюбі, мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на утримання якої відповідач сплачує аліменти. В період шлюбу за спільні кошти сторони придбали квартиру, розташовану в АДРЕСА_1 , вартістю 201 668 грн., предмети домашнього вжитку та побутову техніку на загальну суму 108 660 грн. та автомобіль ВАЗ 217130, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 124 800 грн. Посилаючись на те, що в добровільному порядку поділити спільно нажите майно сторони не можуть, відповідач перешкоджає їй проживати в спірній квартирі, без її згоди продав автомобіль, а виручені від продажу кошти витратив на свій розсуд, просила суд, остаточно уточнивши позовні вимоги, визнати за нею право власності на Ѕ частку квартири, виділити їй предмети домашнього вжитку та побутову техніку на суму 32 720 грн. та стягнути з відповідача грошову компенсацію вартості Ѕ частки спірного автомобіля у розмірі 62 400 грн.
У серпні 2021 року ОСОБА_1 подала заяву про залишення без розгляду її вимог про поділ предметів домашнього вжитку та побутової техніки, пославшись на вирішення спору у позасудовому порядку. 
Заперечуючи проти позову, у серпні 2018 року ОСОБА_2 пред`явив зустрічний позов. Зазначав, що 1/3 частку спірної квартири він придбав у травні 2008 року в порядку приватизації, отже ця частка є його приватною власністю, 2/3 частки – придбано сторонами в період шлюбу за договором купівлі-продажу, а отже є спільною сумісною власністю сторін. В період шлюбу сторонами було придбано побутову техніку, меблі, електроприлади тощо на загальну суму 85 520 грн. Уточнивши позовні вимоги, просив суд визнати за ним право власності на 2/3 частки спірної квартири. Оскільки належна ОСОБА_1 1/3 частка квартири є незначною і виділити її в натурі неможливо, спільне користування квартирою є неможливим, просив на підставі ст.365 ЦК України про припинення права власності останньої на 1/3 частку спірної квартири з виплатою компенсації її вартості у розмірі, не меншому ніж 67 222,66 грн., та виділити позивачці предмети домашнього вжитку на суму 70 050 грн.
Ухвалами Пологівського районного суду Запорізької області від 10 серпня 2021 року закрито провадження у справі в частині поділу рухомого майна (предметів домашнього вжитку, побутової техніки і меблів).
Прийнята відмова від зустрічного позову ОСОБА_2 в частині позовних вимог про поділ рухомого майна. 
Рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 10 серпня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна задоволені частково.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/3 (одну третю) частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 , у порядку поділу спільного сумісного майна колишнього подружжя.
Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти у сумі 62 400,00 грн. як половина від загальної вартості автомобіля ВАЗ 217130, реєстраційний номер НОМЕР_1 , яка складає 124800,00 грн., що був спільною сумісною власністю, у порядку поділу спільного сумісного майна колишнього подружжя.
У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовлено.
Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 2/3 (дві третіх) частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , у порядку поділу спільного сумісного майна колишнього подружжя.
У задоволенні решти зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 відмовлено.
Визначено, що строк дії заходів забезпечення позову, вжитих постановою Запорізького апеляційного суду від 22 січня 2019 року, триває відповідно до ч.7 і ч. 8 ст.158 ЦПК України, тобто протягом дев`яноста днів з дня набрання даним рішенням законної сили, а якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у сумі 11603,53 грн. 
Стягнуто із ОСОБА_2 на користь держави недоплачений судовий збір у сумі 517,52 грн. 
Судове рішення мотивовано тим, що 1/3 частка спірної квартири є приватною власністю відповідача, 2/3 частки були придбані подружжям в період шлюбу і підлягають поділу в порядку ст.69, 70 СК України між ними порівну. ОСОБА_1 не згодна на припиненням права власності на 1/3 частку квартири, заперечує проти стягнення на її користь грошової компенсації, а тому вимоги зустрічного позову про припинення права спільної часткової власності задоволенню не підлягають.
Вирішуючи питання про поділ автомобіля, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач продав автомобіль без згоди другого подружжя, виручені від продажу кошти витратив на свої власні потреби, а тому на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню грошова компенсація ринкової вартості Ѕ частки автомобіля. 
Апеляційне провадження відкрито за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , який не погоджується з рішенням суду в частині поділу автомобіля. Зазначає, що автомобіль було продано за згодою ОСОБА_1 за 4 місяці до розірвання шлюбу за ціною 82 460 грн., отже розмір грошової компенсації, що підлягала б стягненню на користь позивачки становить 41 230 грн. 
Зазначає, що із виручених від продажу автомобіля коштів 50 000,00 грн. він передав ОСОБА_1 в присутності покупця ОСОБА_4 . Вказані кошти були використані ОСОБА_1 для підготовки їх із ОСОБА_5 доньки до участі у пісенних конкурсах. Отже, ОСОБА_5 вважає , що ОСОБА_1 визнала дійсність правочину з продажу автомобіля ВАЗ 217130 від 21.10.2017, а тому грошові кошти, отримані подружжям після продажу були отримані ними під час спільного сумісного проживання і витрачені на спільні потреби. Такі дії ОСОБА_1 підтверджують її згоду на продаж спільного автомобіля, а відсутність письмового підтвердження такої згоди не може бути підставою для стягнення на її користь половини вартості автомобіля.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 і його представника адвоката Гришка Р.В., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Майнові відносини, які складаються між подружжям урегульовано у нормах СК України.
Встановлено, що сторони з 30 червня 2007 року по 02 листопада 2017 року перебували у шлюбі (т.1, а.с.4,9), мають доньку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на утримання якої відповідач сплачує аліменти (т.1 а.с.6,7,10). 
04.11.2014 сторони придбали автомобіль ВАЗ 217130, 2010 року випуску, чорного кольору, номерний знак НОМЕР_1 , , який ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу транспортного засобу №2345/2017/674550 від 21 жовтня 2017 року продав ОСОБА_4 за 82 460,00 грн. (т.1 а.с.56)
Із листа Регіонального сервісного центру в Запорізькій області МВС України від 25 вересня 2018 року №31/8-4752 відомо, що письмова згода ОСОБА_1 на продаж автомобіля відсутня (т.2. а.с.94-96).
Ринкова вартість спірного автомобіля станом на 01.02.2018 становить 124 800 грн. (т.1, а.с.22-23).
Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану.
У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя – особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.
Згідно зі статтею 57 СК України у редакції на час укладення сторонами шлюбу особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 
1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 
2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 
3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 
4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»;
5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
У частині сьомій названої статті передбачено, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.
У статті 60 СК України зазначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Також вказано, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).
Можна зробити висновок, що за загальним правилом майно, набуте одним з подружжя до шлюбу, є його особистою приватною власністю, як і доходи, які воно приносить, тоді як спільною сумісною власністю подружжя є майно, набуте під час шлюбу.
Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.
За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.
Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.
Відповідно до ч.1 ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
Згідно із ч.3 ст.65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
Відповідно до ч.4 ст.65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-486цс16 та у постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 444/848/16-ц.
ОСОБА_2 здійснив продаж спірного автомобіля своєму вітчиму без письмової і нотаріально посвідченої згоди ОСОБА_1 як другого з подружжя.
Відповідачем не надано належних та допустимих доказів, що продаж спірного автомобіля було здійснено за згодою другого подружжя, а отримані кошти були використані в інтересах сім`ї. 
На час продажу автомобіля на розгляді у суді першої інстанції вже перебував позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, на підтвердження чого до суду було надано копію ухвали Пологівського районного суду Запорізької області від 10 жовтня 2017 року про відкриття провадження у справі №324/1467/17.
Доводи апеляційної скарги про те, що грошові кошти в розмірі 50 000,00 грн. від продажу автомобіля були передані ОСОБА_1 в присутності покупця ОСОБА_4 , проте суд не звернув на це уваги, є неспроможними. 
Суд першої інстанції надав обґрунтовану оцінку проясненням свідка ОСОБА_4 , який є вітчимом ОСОБА_2 та як покупець і новий власник автомобіля може мати певну зацікавленість у результатах вирішення даної справи.
Тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині стягнення із ОСОБА_2 половини від загальної ринкової вартості автомобіля ВАЗ 217130, реєстраційний номер НОМЕР_1 .
При визначенні розміру грошової компенсації суд першої інстанції обґрунтовано виходив із ринкової вартості спірного автомобіля на час розгляду справи.
Такі висновки суду в повній мірі узгоджуються з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі 127/7029/15-ц, від 05 жовтня 2020 року у справі №537/78/19.
В іншій частині рішення суду першої інстанції ОСОБА_2 не оскаржувалося, тому не переглядалось.
Враховуючи викладене, доводи, наведені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують,  а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.
У зв`язку з тим, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, тому у клопотанні ОСОБА_2 про компенсацію витрат на правову допомогу за рахунок ОСОБА_1 , в розумінні статті 141 ЦПК України, задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення  Пологівського районного суду Запорізької області від 10 серпня 2021 року у цій справі в оскаржуваній частині залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково. 
Повний текст постанови складено 01 грудня 2021 року.

Головуючий: І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська