ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/216/21                                            Прізвище судді (суддів) першої інстанції: 
                                                                                                                 Маруліна Л.О.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

09 грудня 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого – судді          Костюк Л.О.;                    
суддів:                                Бужак Н.П., Кобаля М.І.;
за участю секретаря:      Несін К.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1       на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від     20 вересня 2021 року (розглянута у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (у письмовому провадженні), м. Київ, дата складання повного тексту рішення – 20 вересня 2021 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 ,     Міністра оборони України про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії, -
          
В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства оборони України (далі – відповідач 1), Військової частини НОМЕР_1 (далі– відповідач 2), в якому просить:
- визнати бездіяльність діяльність Міністерства оборони України щодо розгляду Скарги позивача протиправною;
- зобов`язати Міністерство оборони України розглянути Скаргу позивача у відповідності до вимог статей     7,     15,     16,     19 Закону України «Про звернення громадян»     та надати на нього відповідь за підписом керівника відповідача-1 у строк визначений законом;
- стягнути з відповідача-1 на користь позивача моральну шкоду у розмірі 1100 000 (один мільйон сто тисяч гривень) 00 копійок;
- визнати діяльність відповідача-2 щодо розгляду Скарги позивача протиправною;
- стягнути з відповідача-2 на користь позивача моральну шкоду у розмірі 1100 000 (один мільйон сто тисяч гривень) 00 копійок.
Адміністративний позов обґрунтовано тим, що позивач є особою з інвалідністю внаслідок війни та 29.10.2020 року звернувся засобами гарячої урядової лінії безпосередньо до Міністра оборони України із скаргою про порушення конституційного права ОСОБА_1 на отримання житла, або компенсації його вартості, а також на бездіяльність окремих посадових осіб Міністра оборони України.
Проте, в порушення положень Конституції України     та     Закону України «Про звернення громадян», скаргу від 29.10.2020 року за №ЗА-11492573 відповідачем 1 не розглянуто, відповіді у встановлений законодавством України строк не надано.
В свою чергу, листом відповідача 2 від 15.12.2020 року позивача повідомлено, що останнім опрацьоване звернення ОСОБА_1 до Міністра оборони України, разом з тим, міністром прийнято рішення на підставі     статті 8 Закону України «Про звернення громадян»     про припинення листування із ОСОБА_1 , про що позивача також не повідомлено відповідачем 1.
Позивач вважає, що розгляд скарги відповідачем 2 є протиправним, оскільки цю скаргу мав розглядати саме Міністр оборони України з підстав, передбачених частиною другою     статті 16 Закону України «Про звернення громадян», в той час, як повноваження на розгляд скарги у Військової частини НОМЕР_1 - відсутні.
Крім того, протиправна бездіяльність відповідача 1 та протиправні дії відповідача 2 завдали позивачу значних душевних страждань, оскільки дізнавшись про те, що листування із останнім припинено, у ОСОБА_1 підвищився тиск, зник апетит, сон. Зокрема, позивач перебуває у тривожно депресивному стані, що зумовило його звернення за медичною допомогою та прохід курсу лікування, докази чого позивачем долучено до позовної заяви.
Розмір моральної шкоди позивач оцінює в 1 100 000,00 грн. з кожного з відповідачів. 
Враховуючи викладене, позивач просить суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від     20 вересня 2021 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано бездіяльність Міністра оборони України щодо розгляду звернення ОСОБА_1 від 29.10.2020 року №ЗА-11492573 протиправною.
Зобов`язано Міністра оборони України розглянути звернення ОСОБА_1 від 29.10.2020 року №ЗА-11492573 у відповідності до Закону України «Про звернення громадян» та надати на нього відповідь за підписом керівника Міністерства оборони України у строк, визначений Законом України «Про звернення громадян» для розгляду таких звернень з урахуванням висновків суду, викладених в мотивувальній частині цього рішення.
В іншій частині відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивачем у справі подано апеляційну скаргу постановою в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, як таке, що постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове, яким позов задоволити.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, як це передбачено ст. 311 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку, що апеляційні скарги не підлягає задоволенню та погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення часткового позовних вимог, з огляду на наступне.
Як встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІІ групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни з 01.10.2020 року, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 22.10.2020 року, копію якого долучено до матеріалів справи.
Через особистий кабінет Урядового контактного центру Урядова «гаряча лінія» 1545 29.10.2020 року ОСОБА_1 створено звернення, повний текст якого викладено у прикріпленому Додатку за назвою «звернення до МОУ 29.10.2020», зареєстровано за №ЗА-11492573.
Відповідно до змісту звернення ОСОБА_1 від 29.10.2020 року, іменованого «Заявою» адресовану Міністру оборони України, встановлено, що ОСОБА_1 , посилаючись на частину другу     статті 16 Закону України «Про звернення громадян», просить:
« 1. Міністра оборони Украйни прийняти мене на особистий прийом.
2. Міністра оборони Украйни особисто розібратись чому посадовими особами МО України не вживаються заходів щодо розподілу по гарнізонах бюджетних коштів виділених на компенсацію замість житла для військовослужбовців та осіб звільнених з військової служби.
3. Повідомити мене скільки коштів на компенсацію замість житла було заплановано на Чернігівський гарнізон у 2020 році.
4. Повідомити мене скільки коштів на компенсацію замість житла було виділено на Чернігівський гарнізон у 2020 році.
5. Повідомити мене скільки коштів на компенсацію замість житла було виділено для інвалідів війни Чернігівського гарнізону у 2020 році.
6. Міністра оборони Украйни вжити дієвих заходів для відновлення мого конституційного права на соціальний захист, яке визначено ч. 2     ст. 47 Конституції України     та забезпечення мене житловою площею чи грошовою компенсацією.
7. Міністра оборони Украйни особисто розібратися за яких правових підстав мені, як інваліду війни, відмовлено відповідними посадовими особами в отриманні житла або компенсації його вартості та вжити заходів реагування з метою відновлення мого конституційного права на соціальний захист, яке визначено ч.2     ст.47 Конституції України.
8. Провести перевірку виконання рішення заступника Міністра оборони України щодо забезпечення житловими приміщеннями або грошовою компенсацією інвалідів війни Чернігівського гарнізону.
9. Розглянути дану заяву по суті відповідно до вимог     ст. 19 Закону України «Про звернення громадян».
10. Повідомити мене коли саме (день, місяць, рік) та де саме (адреса) мене буде забезпечено житлом або грошовою компенсацією замість житла.
11. Про результати розгляду звернення повідомити мене письмово у встановленому законом порядку та строк.».
Відповідно до доручення Міністра оборони України Тарана А. від 29.10.2020 року №З-10179 щодо заяви від 29.10.2020 року №ЗА-11492573, Генералу полковнику ОСОБА_2 та полковнику юстиції ОСОБА_3 доручено відповідно до статті     8     та статті     19 Закону України «Про звернення громадян»     забезпечити опрацювання скарги гр. ОСОБА_1 та надати визначені законодавством України пропозиції та проінформувати автора встановленим порядком.
Згідно з дорученням генерала-лейтенанта ОСОБА_4 від 02.11.2020 року №З-8384 щодо доручення Міністра оборони України від 29.10.2020 року №З-10179 генерал-майору ОСОБА_5 та генерал - лейтенанту ОСОБА_6 доручено опрацювати порушене питання відповідно до вимог чинного законодавства та за результатами розгляду надати відповідь заявнику встановленим порядком. Термін виконання встановлено до 17.11.2020 року.
Листом Військової частини НОМЕР_1 від 10.11.2020 року №116/10/2/5/322 за підписом Тимчасово виконуючого обов`язки начальника тилу командування логістики Командування Сухопутних військ Збройних Сил України, полковником ОСОБА_7 , повідомлено ОСОБА_1 , що останньому неодноразово роз`яснювалося щодо надання житлового приміщення для постійного проживання або виплату компенсації за неотримане жиле приміщення, разом з тим, повідомлено, що звернення знаходиться на розгляді Міністра оборони України, за результатом розгляду якого Запорожця буде проінформовано встановленим порядком.
Дорученням Міністра оборони України від 10.12.2020 року №З-10179 щодо заяви від 29.10.2020 року №ЗА-11492573, Генералу полковнику ОСОБА_2 та полковнику юстиції ОСОБА_3 доручено відповідно до вимог статті 8 Закону країни «Про звернення громадян» припинити розгляд звернень громадянина ОСОБА_1 з питань забезпечення житловим приміщенням для постійного проживання або надання грошової компенсації за належне для отримання житлове приміщення.
Відповідно до доручення генерал-лейтенанта ОСОБА_8 від 14.12.2020 року №З-8384 щодо доручення Міністра оборони України від 29.10.2020 року №З-10179 доручено генерал-полковнику ОСОБА_9 , опрацювати відповідно до рішення Міністра оборони України.
Листом Військової частини НОМЕР_1 від 15.12.2020 року №116/10/2/5/324 за підписом Тимчасово виконуючого обов`язки начальника тилу командування логістики Командування Сухопутних військ Збройних Сил України, полковником ОСОБА_10 , повідомлено позивача , що відповідно до вимог     статті 8 Закону України «Про звернення громадян»     розгляд звернень останнього до Міністерства оборони України стосовно забезпечення житловим приміщенням для постійного проживання або надання грошової компенсації за належне для отримання житлове приміщення припинено та в подальшому опрацюванню не підлягають.
Вважаючи бездіяльність Міністерства оборони України щодо не надання відповіді на звернення (скаргу) ОСОБА_1 від 29.10.2020 року особисто Міністром оборони України протиправною, дії щодо надання відповіді на зазначене звернення Військовою частиною НОМЕР_1 протиправними, та запевняючи, що останні призвели до моральних страждань позивача, ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом своїх прав.
Надаючи правову оцінку обставинам та матеріалам справи, а також наданим додатковим поясненням та запереченням сторін, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з частиною 2     статті 19 Конституції України     органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені     Конституцією     та законами України.
Відповідно до     статті 40 Конституції України     усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Спірні правовідносини врегульовано     Законом України     від 02.10.1996 року № 393/96-ВР «Про звернення громадян»     (із змінами і доповненнями) (далі також -     Закон №393/96).
Частиною 1     статті 1 Закону №393/96     встановлено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
Згідно з частинами 1, 3, 4     статті 3 Закону №393/96     під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.
Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених     Конституцією     та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.
Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.
Статтею 20 Закону №393/96     передбачено, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.
На обґрунтовану письмову вимогу громадянина термін розгляду може бути скорочено від встановленого цією статтею терміну.
Звернення громадян, які мають встановлені законодавством пільги, розглядаються у першочерговому порядку.
Відповідно до частини 1     статті 7 Закону №393/96     звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.
Згідно з частинами 2, 3     статті 8 Закону №393/96     не розглядаються повторні звернення одним і тим же органом від одного і того ж громадянина з одного і того ж питання, якщо перше вирішено по суті, а також ті звернення, терміни розгляду яких передбачено     статтею 17 цього Закону, та звернення осіб, визнаних судом недієздатними.
Рішення про припинення розгляду такого звернення приймає керівник органу, про що повідомляється особі, яка подала звернення.
Згідно з частинами 1, 2     статті 15 Закону №393/96     органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).
Заяви (клопотання) Героїв Радянського Союзу, Героїв Соціалістичної Праці, осіб з інвалідністю внаслідок війни розглядаються першими керівниками державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій особисто.
Відповідно до частин першої, другої     статті 16 Закону №393/96     скарга на дії чи рішення органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, об`єднання громадян, засобів масової інформації, посадової особи подається у порядку підлеглості вищому органу або посадовій особі, що не позбавляє громадянина права звернутися до суду відповідно до чинного законодавства, а в разі відсутності такого органу або незгоди громадянина з прийнятим за скаргою рішенням - безпосередньо до суду.
Скарги Героїв Радянського Союзу, Героїв Соціалістичної Праці, осіб з інвалідністю внаслідок війни розглядаються першими керівниками державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій особисто.
Отже, суб`єктом розгляду звернення може бути як, зокрема, орган державної влади, так і конкретна посадова особа.
З матеріалів справи встановлено, що позивач є особою з інвалідністю внаслідок війни, а тому має право на особистий розгляд його звернень першими керівниками органів державної влади, тобто,     Законом № 393/96-ВР     імперативно визначено суб`єкта розгляду отриманого звернення від категорії осіб, до яких належить позивач.
Так, 29.10.2020 року через Урядову «гарячу лінію» ОСОБА_1 зареєстровано звернення №ЗА-11492573, яке адресовано Міністру оборони України.
Згідно з відомостями Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Міністерство оборони України (код 00034022) за організаційно-правовою формою є органом державної влади.
Відповідно до абзаців 1-3 пункту 1, пункту 2 Положення «Про Міністерство оборони України», затвердженого     постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 року № 671     (у редакції     постанови Кабінету Міністрів України від 19.10.2016 року № 730) (далі також - Положення),     Міністерство оборони України (Міноборони) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.
Міноборони є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику з питань національної безпеки у воєнній сфері, сферах оборони і військового будівництва у мирний час та особливий період.
Міноборони є центральним органом виконавчої влади та військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили та Держспецтрансслужба.
Міноборони у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до     Конституції     та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.
Згідно з пунктом 9, підпунктом 1 пункту 10 Положення Міноборони очолює Міністр, якого з числа цивільних осіб призначає на посаду за поданням Президента України і звільняє з посади Верховна Рада України.
Міністр має першого заступника та заступників, які призначаються на посаду з числа цивільних осіб та звільняються з посади Кабінетом Міністрів України за поданням Прем`єр-міністра України відповідно до пропозицій Міністра.
Міністр очолює Міноборони, здійснює керівництво його діяльністю, військово-політичне і адміністративне керівництво Збройними Силами безпосередньо та через підпорядкованих йому першого заступника Міністра, заступників Міністра та Головнокомандувача Збройних Сил.
Отже, Міністр оборони України є першим керівником органу державної влади - Міністерства оборони України, зокрема, в розумінні     Закону №393/96.
Таким чином, звернення позивача від 29.10.2020 року №ЗА-11492573 підлягає розгляду саме Міністром оборони України.
В той же час, з матеріалів справи встановлено, що відповіді, оформлені листами від 10.11.2020 року №116/10/2/5/322 та від 15.12.2020 року №116/10/2/5/324 на звернення позивача надані Військовою частиною НОМЕР_1 за підписом тимчасово виконуючого обов`язки начальника тилу командування логістики Командування Сухопутних військ Збройних Сил України, а не Міністром оборони України, що свідчить про порушення вимог     Закону №393/96     та розгляд звернення позивача, який має статус особи з інвалідністю внаслідок війни, не уповноваженим суб`єктом.
Посилання відповідачів на положення Інструкції про організацію розгляду звернень та проведення особистого прийому громадян у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України, затвердженої наказом Міноборони від 28.12.2016 року №735, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 23.01.2017 року №94/29962, у спірному випадку не є обґрунтованими, оскільки за ієрархією положення Закону №393/96 є вищими, ніж зазначеної Інструкції.
Колегія суддів зауважує, що не надає оцінку формі та змісту звернення позивача від 29.10.2020 року №ЗА-11492573, оскільки таку оцінку має бути надано уповноваженим на розгляд звернення суб`єктом владних повноважень під час безпосереднього розгляду звернення, тобто, - Міністром оборони України.
З огляду на те, що колегія суддів погоджується із висновком суду першох інстанції про бездіяльність другого відповідача Міністра оборони України     щодо розгляду звернення позивача, надання оцінки змісту та формі звернення судом є передчасним та не впливає на висновки суду за результатами вирішення спірних правовідносин, що є предметом справи №640/216/21.
Зокрема, судом не надається оцінка змісту відповідей, наданих від 10.11.2020 року №116/10/2/5/322 та від 15.12.2020 року №116/10/2/5/324 на звернення позивача від 29.10.2020 року №ЗА-11492573, оскільки останні надані неуповноваженими на те суб`єктами в межах спірних правовідносин, що розглядаються судом.
Аналогічного правового висновку у тотожних спірних правовідносин дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.11.2019 року у справі № 9901/21/19.
Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту шляхом визнання бездіяльності Міністерства оборони України щодо розгляду Скарги позивача протиправною та дій Військової частини НОМЕР_1 з розгляду Скарги протиправними, не захистить порушеного права позивача на розгляд його звернення уповноваженим суб`єктом, з огляду на що, позовні вимоги в частині:
«- визнати бездіяльність діяльність Міністра оборони України щодо розгляду Скарги позивача протиправною;
- зобов`язати Міністра оборони України розглянути Скаргу позивача у відповідності до вимог статей     7,     15,     16,     19 Закону України «Про звернення громадян»     та надати на нього відповідь за підписом керівника відповідача-1 у строк визначений законом;
- визнати діяльність відповідача-2 щодо розгляду Скарги позивача протиправною» не підлягають задоволенню.
Колегія суддів зауважує, що Великою Палатою Верховного Суду неодноразово зверталася увага, зокрема, у постанові від 06.04.2021 року у справі № 910/10011/19, що обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові.
Разом з тим, судом залучено до участі другого відповідача - Міністра оборони України, та встановлено недотримання останнім положень     Закону №393/96     як уповноваженим суб`єктом розгляду звернення позивача від 29.10.2020 року №ЗА-11492573.
Відповідно до пункту 4 частини другої, частини четвертої     статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Таким чином, з метою ефективного захисту прав позивача, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову позивача, проте, в наступній редакції, яка відповідає висновкам суду за результатами розгляду справи:
«- визнати бездіяльність Міністра оборони України щодо розгляду звернення ОСОБА_1 від 29.10.2020 року №ЗА-11492573 протиправною;
- зобов`язати Міністра оборони України розглянути звернення ОСОБА_1 від 29.10.2020 року №ЗА-11492573 у відповідності до     Закону України «Про звернення громадян»     та надати на нього відповідь за підписом керівника Міністерства оборони України у строк, визначений Законом України «Про звернення громадян» для розгляду таких звернень з урахуванням висновків суду, викладених в мотивувальній частині цього рішення».
Щодо позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, колегія суддів зазначає наступне.
В обґрунтування цих позовних вимог позивачем зазначено, що протиправна бездіяльність Міністерства оборони України та протиправні дії Військової частини НОМЕР_1 завдали позивачу значних душевних страждань, оскільки дізнавшись про те, що листування із останнім припинено, у ОСОБА_1 підвищився тиск, зник апетит, зник сон. Зокрема, позивач перебуває у тривожно депресивному стані, що зумовило його звернення за медичною допомогою та прохід курсу лікування, докази чого позивачем долучено до позовної заяви.
Розмір моральної шкоди позивач оцінює в 1 100 000,00 грн. з кожного з відповідачів. 
До матеріалів справи позивачем долучено низку документів, які, на переконання останнього, є належними доказами підтвердження його погіршення здоров`я діями та бездіяльністю відповідачів у справі.
Разом з тим, суд зауважує, що об`єктивно може брати до уваги лише документи, датовані в період з 29.10.2020 року (день подання позивачем звернення) та 04.01.2021 року (день надходження позовної заяви до суду), оскільки розмір шкоди, заявленої до стягнення, позивачем визначено у первісній редакції позовної заяви.
Так, на підтвердження заявленої суми моральної шкоди позивачем долучено копії: медичної карти амбулаторного хворого №003950 (дата заповнення 23.12.2020 року), яка містить письмовий звіт огляду ОСОБА_1 психіатром.
Із змісту зазначеного звіту огляду психіатра, ОСОБА_1 : «має претензії до держави, намагається домогтися справедливості, та все марно. Їздить на прийоми у Міністерство оборони, пише листи». Інших уточнень щодо звернення позивача до Міністерства оборони України, внаслідок чого погіршився стан ОСОБА_1 , зазначений огляд не містить. Відповідно до анамнезу: має головні болі, труднощі із зосередженням уваги, відсутність апетиту, після АТО з`явилося безсоння.
Згідно з частиною першою     статті 1167 Цивільного кодексу України     моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Громадянину на його вимогу і в порядку, встановленому чинним законодавством, можуть бути відшкодовані моральні збитки, завдані неправомірними діями або рішеннями органу чи посадової особи при розгляді скарги. Розмір відшкодування моральних (немайнових) збитків у грошовому виразі визначається судом (частина друга     статті 25 Закону № 393/96-ВР).
Згідно з частиною третьою     статті 23 Цивільного кодексу України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від: характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.
При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
У пункті 3     постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»     зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих відносин через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Разом з тим, як зазначено у пунктах 4, 5     постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Отже, факт заподіяння моральної шкоди повинен довести Позивач.
У пункті 5 цієї ж     постанови     Пленуму № 4 зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Пунктом 2     постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 № 6     визначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей     440     і     450 ЦК     шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.
Отже, законодавець наділив саме суд правом визначати розмір грошового відшкодування. Однак, оскільки поняття моральної шкоди оціночне, то і визначити розмір моральних страждань в край важко, адже їх неможливо «виміряти» за аналогією з матеріальною шкодою.
Разом з тим, із вказаного документа, поданого позивачем, не висновується, що зазначені розлади здоров`я, що зумовили позивача звернутися до психіатра, стали наслідком оскаржуваних дій відповідачів, та з яких міркувань позивач виходить, визначаючи розмір моральної шкоди тощо.
Крім того, сам по собі факт встановленої судом протиправної поведінки другого відповідача - Міністра оборони України також не свідчить про завдання позивачеві моральної шкоди.
За таких обставин, в задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди слід відмовити.
В той же час, позивач скористався правом на судовий захист, та йому такий захист надано відповідно до способу, обраного останнім.
Крім того, судом враховується, що згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції в повній мірі досліджено всі обставини справи у зв`язку із чим прийшов до правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.
Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень     та     у спосіб, що визначені     Конституцією     та     законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод     та     інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Відповідач по справі, як суб`єкт владних повноважень, не виконав покладений на нього обов`язок щодо доказування правомірності вчинених ним дій та прийняття оскаржуваного рішення.
Натомість, позивачем надано достатньо доказів в підтвердження обставин, якими обґрунтовує позовні вимоги.          
Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.                    
Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.                    
З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції – без змін.
Керуючись ст.ст. 241, 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1       - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від     20 вересня 2021 року - без змін.  
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, проте на неї може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ст. 329 КАС України.

Головуючий суддя:                                                                      Л.О. Костюк          
          
Судді:                                                                                                      Н.П. Бужак

                                                                                                    М.І. Кобаль