ПОСТАНОВА 
Іменем України

08 листопада 2021 року                                                         м. Кропивницький

справа № 941/605/20
провадження № 22-ц/4809/1603/21 

        Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
Мурашка С.І. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А. М., Карпенка О. Л., 
за участі секретаря – Савченко Н. В.,
учасники справи:
позивач – Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», 
відповідач – ОСОБА_1 , 
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 21 липня 2021 року у складі судді Шаєнко Ю. В. і
В С Т А Н О В И В:
В березні 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі – АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 та з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог просило стягнути на свою користь заборгованість за договором № б/н від 13.08.2010 в розмірі 7 581 грн 30 коп та судові витрати.
Позовна заява мотивована тим, що 13.08.2010 між позивачем та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, за умовами якого позивач надав відповідачу кредит в національній валюті України на загальну суму 4 400 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, а станом на дату його смерті заборгованість за кредитним договором становила 7 581,30 грн, з яких 2 843,84 грн – заборгованість за простроченим тілом кредиту та 4 737,46 заборгованість за простроченими відсотками. 
07.02.2019 позивачем була направлена претензія кредитора до Петрівської районної державної нотаріальної контори та 12.03.2019 була отримана відповідь, в якій зазначалось, що спадкоємцем померлого є відповідач.
15.10.2019 ОСОБА_1 було направлено лист-претензію, згідно якої пред`явив свої вимоги, але ніяких дій не було виконано.
Рішенням Петрівського районного суду Кіровоградської області від 21 липня 2021 року позов залишено без задоволення.
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 6 000 гривень в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу.
Рішення суду мотивоване тим, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у Анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами та інших виплат, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов, не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин, а нарахування позивачем процентів за користування кредитом є безпідставним.
Суд першої інстанції вважав, що додана до позовної заяви копія заяви позичальника, враховуючи невідповідність її даних, зазначеним в позовній заяві обставинам, не може бути належним та допустимим доказом.
Крім того, позивач був обізнаний про смерть позичальника, однак звернувся до Петрівської районної державної нотаріальної контори з претензією кредитора від 18.12.2018, а фактично направив її лише 07.02.2019, чим пропустив встановлений законом строк для пред`явлення вимоги.
В той же час, отримавши 12.03.2019 повідомлення про прийняття спадщини  ОСОБА_1 , тільки 30.09.2019 через більше як шість місяців з дня отримання інформації про видачу свідоцтва про право на спадщину, позивач направив відповідачу вимогу у вигляді листа-претензії,який не є належним та допустимим доказом, чим пропустив встановлений законом строк пред`явлення вимоги до спадкоємця.
В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 21 липня 2021 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним, винесеним з порушенням норм процесуального та матеріального права, за недоведеністю обставин, що мають значення та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
Позивач вважає, що ним дотримано строки, передбачені ч. 2 ст. 1281 ЦК України, адже відповідач повідомив банк про смерть позичальника 25.11.2016, а позивач 19.11.2017 направив претензію до нотаріальної контори, не що суд першої інстанції уваги не звернув.
Позивач також посилається на підписану ОСОБА_2 заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку та підписану ним 01.12.2010 довідку про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна» 55 днів пільгового періоду, в якій сторони визначили тип кредитної лінії, базову відсоткову ставку, розмір та строк щомісячних платежів, розмір та порядок нарахування пені та розмір штрафу, з чого вбачається, що боржник був обізнаний про умови кредитування.
Крім того, відсутність підпису в Умовах та правилах не свідчить про неукладеність договору.
ОСОБА_2 після отримання пере випущених карт здійснив дії щодо проведення їх активації, користувався ними та отримував кредитні кошти, що відображено у виписці по рахунку, яка ж належним та допустимим доказом.
Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні не навів жодних правових підстав в існуванні у боржника права на користування коштами банку без сплати відсотків, а факт оплати ОСОБА_2 платежів на погашення відсотків ним не спростований.
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Учасники справи в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомлення про вручення поштового відправлення з судовою повісткою.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Оскільки учасники справи про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, суд вирішив розглянути справу без їх участі, що відповідає положенням ст. 372 ЦПК України.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.
З урахуванням вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач був обізнаний про смерть позичальника, однак звернувся до Петрівської районної державної нотаріальної контори з претензією кредитора з пропуском встановленого законом строку для пред`явлення вимоги.
Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, з огляду на таке.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК).
Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК).
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК).
Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав i обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права i обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав i обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України.
Перелік зобов`язань, які не входять до складу спадщини, визначений статтею 1219 ЦК України.
Так, відповідно до статті 1219 ЦК України не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.
Отже, зобов`язання з повернення грошових коштів згідно укладеного кредитного договору входять до складу спадщини.
Згідно з частинами першою, другою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).
Оскільки зі смертю боржника зобов`язання щодо повернення кредитних коштів входять до складу спадщини, то застосуванню підлягають норми статті 1282 ЦК України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора.
Саме на підставі норм статей 1281, 1282 ЦК України позивач заявив вимоги до спадкоємця.
Згідно зі статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.
Разом з тим положення зазначеної норми застосовуються у випадку дотримання кредитором норм статті 1281 ЦК України щодо строків пред`явлення ним вимог до спадкоємців. Недотримання цих строків, які є присічними (преклюзивними), позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців.
Статтею 1281 ЦК України передбачено, що спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від дня настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.
Отже, встановлені статтею 1281 ЦК України строки - це строки, у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб`єктивне право.
Сплив визначених статтею 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за зобов`язанням, а також припинення такого зобов`язання.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 квітня 2018 року у справі № 14-53цс18.
Відповідно до пункту 189 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5, зареєстрованої Міністерстві юстиції України 03 березня 2004 року за № 283/8882, нотаріус за місцем відкриття спадщини в строк, установлений статтею 1281 ЦК України, приймає претензії від кредиторів спадкодавця. Претензії мають бути заявлені у письмовій формі і прийняті незалежно від строку настання права вимоги. Про претензію, що надійшла, нотаріус доводить до відома спадкоємців, які прийняли спадщину, або виконавця заповіту.
Таким чином, стаття 1281 ЦК України не встановлює певного порядку пред`явлення вимог кредиторів. Пред`являння вимог може відбуватися як безпосередньо спадкоємцю, так і через нотаріуса.
Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 11 липня 2018 року у справі № 495/1933/15-ц (провадження № 61-14038св18).
Матеріалами справи підтверджується, що 13 серпня 2010 року ОСОБА_2 підписав Анктету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (том 1 а. с. 8).
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (том 1 а. с. 34).
25.11.2018 ОСОБА_1 надала банку копію свідоцтва про смерть ОСОБА_2 , що не заперечується сторонами.
Після смерті ОСОБА_2 із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса звернулась його дружина – відповідач, що підтверджується копією спадкової справи (том 1 а. с. 145-183).
19.01.2017 банк направив претензію № SAMDN55000037878085 від 19.01.2017 до Петрівської державної нотаріальної контори, що підтверджується копією реєстру згрупованих відправлень – рекомендованих листів (том 1 а. с. 100-102).
Аналізуючи викладене, суд дійшов висновку, що банк виконав вимоги ч. 2 ст. 1281 ЦК України, своєчасно в межах шестимісячного строку пред`явивши вимогу до спадкоємця, шляхом направлення листа-претензії до нотаріальної контори.
На викладене суд першої інстанції уваги не звернув та неповно з`ясувавши обставини справи, дійшов передчасного висновку про те, що позивач звернувся з претензією кредитора з пропуском встановленого законом строку для пред`явлення вимоги.
Крім того, суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позовних вимоги виходив з того, що додана до позовної заяви копія заяви позичальника, враховуючи невідповідність її даних, зазначеним в позовній заяві обставинам, не може бути належним та допустимим доказом.
Проте з такими висновками суду першої інстанції погодитись також не можна, з огляду на таке.
Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
У ч. 1 ст. 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).
За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
У ч. 1 ст. 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Матеріалами справи підтверджується, що звертаючись до суду з позовом, АТ КБ «ПриватБанк» з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог просило стягнути заборгованість за кредитним договором № б/н від 13.08.2010, яка станом на дату смерті позичальника 29.01.2019 становила 7 581,30 грн, з яких 2 843,84 грн – заборгованість за простроченим тілом кредиту та 4 737,46 заборгованість за простроченими відсотками.
На підтвердження обставин, якими обґрунтовано позовні вимоги, позивачем було надано до суду першої інстанції письмові докази, зокрема:
1) анкету-заяву ОСОБА_2 від 13.08.2010 про його згоду на приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанк, яка містить підпис заявника та відмітку банку про її прийняття та опрацювання (том 1 а.с.8);
2) витяг з Умов та правил надання банківських послуг (том 1 а. с. 9-32).
3) розрахунки заборгованості за договором № б/н від 13.08.2010, укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 станом на 28.02.2018, 30.09.2020 та 31.01.2021 (том 1 а. с. 5-7, 192-195);
4) виписку по рахунку ОСОБА_2 за період з 01.01.1999 по 23.06.2020 (том 1 а.с. 119-122);
5) довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти оформленої на ОСОБА_2 (том 1 а.с. 123).
Обгрунтовуючи позовні вимоги в частині стягнення з спадкоємця позичальника на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за простроченими відсотками, позивач посилався на анкету-заяву, Умови та правила надання банківських послуг, до яких приєднався відповідач, підписавши анкету-заяву та розрахунок заборгованості.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Матеріалами справи підтверджується, що в анкеті-заяві № б/н від 13.08.2010 відсутня процентна ставка за користування кредитом (том 1 а. с. 8).
Частина 4 ст. 263 ЦПК України передбачає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19, зауважила на тому, що роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена щодо укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
При цьому, витяг з Умов та правила надання банківських послуг, що долучені позивачем до матеріалів позовної заяви, підписів позичальника не містять, що свідчить про недоведеність факту ознайомлення його саме з цими Умовами та правилами надання банківських послуг.
Тобто, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та правила налання банківських послуг розумів ОСОБА_2 та ознайомився і погодився з ними, а також те, що вказаний документ станом на 13.08.2010 року містив умови, зокрема й щодо сплати відсотків.
Викладене спростовує доводи апеляційної скарги про те, що відсутність підпису в Умовах та правилах не свідчить про неукладеність договору.
Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив.
Враховуючи, що між сторонами договору, при його укладенні не було досягнуто згоди щодо сплати відсоктів за користування кредитними коштами, наданий позивачем в обгрунтування позовних вимог розрахунок заборгованості не може бути належним доказом її розміру, оскільки з його змісту вбачається, що до розміру заборгованості включенні беспідставного нараховані кошти у вигляді відсотків за користування кредитом. 
Разом з тим, з наданих позивачем доказів вбачається, що ОСОБА_2 висловив однозначне бажання скористатися запропонованими позивачем банківськими послугами, що слідує з підписаної ним анкети-заяви від 13.08.2010
Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи.
Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором.
До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що надана позивачем виписка по рахунку, яка завірена підписом представника, відповідає вимогам вимогам первинного документу, а тому є належним та допустимим доказом.
Суд погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що з виписки по рахунку, наданої позивачем, вбачається, що відповідач після отримання картки за умовами укладеного з банком договору здійснив дії щодо проведення її активації, користувався карткою, а також отримував кредитні кошти з власної ініціативи, що свідчить про укладення сторонами кредитного договору.
З аналізу наданої позивачем виписки по рахунку ОСОБА_2 за період з 13.08.2010 по 29.01.2016, вбачається, що позичальник дійсно отримував кредитні кошти в АТ КБ «Приватбанк», користувався ними та здійснював їх погашення.
Зокрема за вказаний період ОСОБА_2 витрачено кошти в сумі 4 142,1 грн, а повернуто кошти в розмірі 4 335,53 грн, що з урахуванням того, що сторонами договору не було погоджено відсоткову ставку та штрафи, які безпідставно стягувались за вказаний період, що свідчить про відсутність заборгованості позичальника перед банком, а навпаки наявна переплата в розмірі 193,43 грн.
За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 13.08.2010 у розмірі 7 581,3 грн за його недоведеністю та безпідставністю.
Не заслуговують на увагу суду посилання апеляційної скарги на довідку про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна» 55 днів пільгового періоду.
За змістом частини першої та другої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до ч. 1 ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі № 346/5603/17 (провадження № 61-41031св18) вказано, що дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.
Матеріалами справи підтверджується, що разом з апеляційною скаргою позивачем надано довідку про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна» 55 днів пільгового періоду (том 2 а. с. 15).
Разом з тим, підтверджень, що вказана довідка надавалась позивачем до суду першої інстанції, матеріали справи не містять.
Звертаючись з апеляційною скаргою, позивач не ставив питання про долучення до матеріалів справи вказаного документу та не надавав докази неможливості її подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
За таких обставин, суд ухвалив відмовити у прийнятті та дослідженні наданої позивачем разом з апеляційною скаргою довідки про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна» 55 днів пільгового періоду.
Суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи щодо дотримання позивачем строку пред`явлення своїх вимог до спадкоємця, який прийняв спадщину, та у своєму рішенні не навів достатніх аргументів відхилення доказів, які надав позивач і які підтверджують факт укладення кредитного договору, надання банком коштів позичальнику та їх використання останнім.
За змістом пункту другого частини першої статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право змінити рішення.
Неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права згідно пунктів 1, 3 та 4 частини першої статті 376 ЦПК України є підставами для зміни рішення.
З огляду на те, що позивач звернувся з претензією кредитора в межах встановленого законом строку для пред`явлення вимоги, проте з наданих до суду першої інстанції позивачем доказів вбачається, що ОСОБА_2 за період з моменту підписання анкети-заяви до своєї смерті, було повністю повернуто, надані АТ КБ «ПриватБанк» кошти, що свідчить про безпідставність пред`явленого позову, суд першої інстанції виніс правильне по суті рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, проте помилився щодо мотивів такої відмови, а тому рішення суду першої інстанції підлягає зміні з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає залишенню без змін.
       Керуючись ст.ст. 374,375,376,381-384 ЦПК України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
       Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
Рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 21 липня 2021 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.
       Повний текст постанови складено 15.11.2021.

Головуючий суддя                                                 С. І. Мурашко 

Судді                                                                 А. М. Головань
                                                                О. Л. Карпенко