Справа № 308/8218/20

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        11 жовтня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.
суддів: Готри Т.Ю., Собослоя Г.Г. 
з участю секретаря судового засідання: Жганич К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26 листопада 2020 року, ухвалене головуючою суддею Хамник М.М., за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист особистих інтересів фізичної особи, заборони вчиняти дії та стягнення моральної шкоди,

встановив:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом ОСОБА_2 про захист особистих інтересів фізичної особи, заборони вчиняти дії та стягнення моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що відповідачка, придбавши у першій половині 2019 року у власність квартиру АДРЕСА_1 , (багатоквартирний будинок, в якому проживає позивачка), вдалася до відвертого боулінгу щодо позивачки та її сім`ї, провокуючи постійні сварки. За твердженням позивачки, відповідачка заборонила їй відкривати двері своєї квартири, а також вхідні двері веранди на першому поверсі. В порушення вимог ст. 307 ЦК України здійснює відео зйомку її та чоловіка, фотографує розташування її приватного житла та погрожує демонстрацією зроблених нею аудіо-відеозаписів. На думку позивачки, метою таких дій відповідачки є обернення на свою користь максимальної площі прибудинкової території, яка є неподільною та спільною власністю усіх власників квартир. Також вважає незаконною вимогу відповідачки щодо вирубування та викорчовування у дворі та на прибудинковій території декоративних насаджень, плодоягідних дерев, оскільки це є протиправним посяганням на знищення зелених насаджень та порушенням правил благоустрою і озеленення населеного пункту. На обґрунтування вказаних обставин позивач надала фото докази щодо протиправного, на її думку, встановлення відповідачкою відеокамер спостереження з метою незаконної фіксації і збору інформації проти неї, її чоловіка та невизначеного кола осіб, які приходять до неї у приватних справах. Вказаними протиправними діями позивачці було заподіяно значні душевні хвилювання та переживання, що їй, як особі з інвалідністю категорично протипоказано.
З врахуванням наведеного просила суд заборонити відповідачці проводити будь-яку відео зйомку, аудіо запис її та чоловіка, фотографувати розташування її приватного житла в багатоквартирному будинку АДРЕСА_2 , а зроблені несанкціоновані записи - знищити; 
- заборонити вчиняти (ініціювати) будь-які дії щодо знищення (видалення) декоративних насаджень та фруктових високоякісних дерев на присадибній ділянці спільного двору будинку АДРЕСА_2 ; 
- роз`яснити відповідачці, що згідно норм діючого законодавства України учасник спільної часткової власності на прибудинкову територію не має права вимагати виділення належної йому частки (ідеальної частки) зі складу прибудинкової території і не має права на компенсацію за свою частку, оскільки прибудинкова територія багатоквартирного будинку - є неподільною; 
- стягнення моральної шкоди у сумі 1000 грн. та допустити негайне виконання рішення в цій частині.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26 листопада 2020 року в задоволенні позову відмовлено. 

На дане рішення ОСОБА_1  подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Вважає, що суд першої інстанції надав перевагу доказам відповідача, при цьому не врахував її доводи щодо підстав задоволення позову. Крім того вказує, що судом було порушено вимоги процесуального закону, зокрема щодо приєднання доказів (відеозаписів) наданих відповідачкою, до матеріалів справи, до розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження. Заявляючи позов про захист інтересів фізичної особи та заборону проведення без згоди фото-аудіо, кіно-теле та відео зйомок (ст. 307), порушення права на особисте життя (ст. 301), обмеження особистих немайнових прав..." нею до позовної заяви було долучено кольорові фото із зазначенням місця встановлених відповідачкою камер відеоспостереження, та зазначено імовірний радіус фокусного охоплення. Тобто, питання стосувалося суто законності дій з ведення фото-відеофіксації, а не встановлення таких камер.Факт протиправності дій відповідачки ОСОБА_2 , щодо прихованої нею фото-відео фіксації (стеження з метою, збору інформації з повсякденного її особистого життя та її чоловіка) даним рішенням не спростовано. Навпаки в судовому засіданні ОСОБА_2 підтвердила, що проводила і проводить несанкціоновані дії відео фіксації її приватно життя, порушення права на особисте життя. Однак в оскаржуваному рішенні суду, з цього приводу, не зазначено нічого. А тому вважає, що суд першої інстанції, вийшовши за межі заявлених позовних вимог, перевів судовий процес до з`ясування обставин законності встановлення відеокамер та заявлені нею позовні вимоги не розглянуті судом.
Таким чином суд, відмовивши у задоволені заявленого позову про захист інтересу щодо незаконного втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу (відповідачка обмежує її право, в разі потреби, користуватися веранди з метою провітрювання кухні) насправді узаконив ці протиправні дії відповідачки, і обмежив її Конституційні права. Також вказує, що вона не заперечую проти того, щоб ОСОБА_2 встановила фото-відеоапаратуру в приміщенні належної їй квартири, однак, проводити ауді-відеозаписи (фото) її, членів її сім`ї, стан та місце зберігання її майна, з подальшим розповсюдженням за своїм уподобанням відзнятого матеріалу вважає явним порушення її немайнових прав(ст.307 ЦК).

ОСОБА_2  подала відзив на апеляційну скаргу в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 та залишити без змін рішення суду першої інстанції. Зокрема вказує, що як позовна заява так і апеляційна скарга ґрунтується на припущеннях позивачки і є наслідком неприязних стосунків, які виникли між ними. Судом першої інстанції було правильно встановлено, що розміщені нею камери відеоспостереження не порушують право на приватне життя позивачки та її чоловіка, а відеозаписи, які здійснені нею на мобільний телефон і надавалися суду як доказ, зроблені винятково з метою фіксації адміністративних правопорушень, які на її переконання, вчиняють позивачка та її чоловік. Наголошує, що відеозйомка на телефон проводилась на прибудинковій території загального користування. По встановлених нею камер відеоспостереження, суду першої інстанції надано скрін фотографій з камери відео спостереження, до їх радіусу дії не входить помешкання позивача ОСОБА_1 (вхідні двері, вікна тощо - приватної власності позивача), тобто не порушуються права на приватне життя. Адже прибудинкова територія відноситься до загального користування, вулиця та сходи в багатоквартирному будинку є територіями загального спільного користування. Крім того в радіус дії камери, яка встановлена над сходами ІІ-го поверху, двері квартири апелянта (позивача) не входять, адже квартира АДРЕСА_3 (власність апелянта(позивача)) знаходиться на І поверсі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і дослідивши наявні докази та обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до думки, що така не знайшла свого ствердження з огляду на наступні доводи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У ч. 1 ст. 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно вимог частин 1, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також і частинами 1, 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звернувшись з позовом у суд ОСОБА_1 просила ухвалити судове рішення, яким заборонити ОСОБА_2 проводити будь-яку відео зйомку, аудіо запис її та її чоловіка, а також фотографувати розташування її власного житла у багатоквартирному будинку, а зроблені неправомірно записи, знищити. Заборонити ОСОБА_2 вчиняти (ініціювати) будь-які дії щодо знищення (видалення) декоративних насаджень та фруктових високо-якісних дерев на присадибній ділянці спільного двору будинку АДРЕСА_2 . А також, роз`яснити ОСОБА_2 , що як співвласник багатоквартирного будинку не вправі вимагати виділення належної частки (ідеальної частки) зі складу прибудинкової території та не має право на компенсацію за свою частку. Неправомірними діями ОСОБА_2 та погрозами демонстрації перед невизначеним колом осіб здійсненими без її згоди відео зйомки, аудіо запису її та її чоловіка, а також фотографування розташування її власного житла у багатоквартирному будинку, спричинено значні душевні хвилювання та переживання, що свідчить про заподіяння моральної шкоди, яку оцінює в 1000,00 грн. та просить допустити негайне виконання в частині стягнення такої суми через бухгалтерію навчального закладу де працює ОСОБА_2 .

За правилами ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч. 1 ст. 302 ЦК України, фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію. Збирання, зберігання, використання і поширення інформації про особисте життя фізичної особи без її згоди не допускаються, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Відповідно до ст. 307 ЦК України фізична особа може бути знята на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку лише за її згодою. Згода особи на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку припускається, якщо зйомки проводяться відкрито на вулиці, на зборах, конференціях, мітингах та інших заходах публічного характеру. Фізична особа, яка погодилася на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку, може вимагати припинення їх публічного показу в тій частині, яка стосується її особистого життя.

З матеріалів справи вбачається, що починаючи з серпня місяця 2020 року між сторонами почались відбуватися конфліктні ситуації внаслідок яких сторони перебувають між собою у неприязних стосунках з приводу стану прибудинкової території.

За твердженнями ОСОБА_1 конфліктні стосунки між сторонами виникли через те, що ОСОБА_2 намагається обернути на свою користь максимальну площу з прибудинкової території. Водночас, ОСОБА_2 посилається на те, що ОСОБА_1 з своїм чоловіком захарастили спільний двір будівельним, побутовим та іншим сміттям, але прибрати такий відмовились. Після цього, позивачка з чоловіком почали її принижувати та залякувати і внаслідок цього подала 11.08.2020 року заяву до Ужгородського відділу поліції.

Окрім цього, ОСОБА_2 неодноразово зверталась до органу місцевої влади в особі голови міста Ужгород п. Андріїва Б.Є. з відповідними листами-зверненнями, які стосувались очищення двору загального користування від побутового, будівельного сміття, демонтажу вольєру для собаки, тобто, вимоги стосувались впорядкування прибудинкової території, а.с. 41-46, 141-144.

Згідно статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

А звідси,  ОСОБА_2 діяла у відповідності до вимог зазначеної статті, відстоюючи своє право на належні умови благоустрою прибудинкової території для забезпечення сприятливих умов життєдіяльності людини.

У своїх вимогах, ОСОБА_1 посилалась на те, що  ОСОБА_2 проводить відео зйомку, аудіо запис її та її чоловіка, а також фотографує розташування її власного житла у багатоквартирному будинку.

На підтвердження таких тверджень надала суду фото-світлини з яких вбачається, що на фасаді будинку де проживають сторони встановлено дві відеокамери спостереження і одна відеокамера спостереження, яка розміщена в коридорі над сходами які ведуть на горище, а.с. 17-21.

З матеріалів справи вбачається і це стверджується ОСОБА_2 , що здійснювала відео фіксацію на камеру власного мобільного телефону протиправні дії, які підпадають під адміністративну відповідальність, що були вчинені ОСОБА_3 (чоловіком позивачки). Відео фіксація здійснювалась на подвір`ї прибудинкової території багатоквартирного будинку.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про Інформацію» від 02.10.1992 № 2657-XII не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження. 

Зміст даної норми передбачає, що збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди допускається у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини.

А ст. 307 ЦК України також передбачено, що згода особи на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку припускається, якщо зйомки проводяться відкрито на вулиці, на зборах, конференціях, мітингах та інших заходах публічного характеру. Фізична особа, яка погодилася на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку, може вимагати припинення їх публічного показу в тій частині, яка стосується її особистого життя.

Як стверджувала ОСОБА_2 , відео зйомки ОСОБА_1 та її чоловіка на свій мобільний телефон здійснювала відкрито в публічному місці на вулиці з метою захисту її Конституційних прав і свобод, оскільки відносно неї здійснюються дії адміністративного характеру. При цьому неодноразову усно попереджала позивачку та її чоловіка, що буде здійснювати фіксування на мобільний телефон усі здійснювані ними адміністративні проступки, які зачіпають її права й інтереси та членів її сім`ї. Таким чином, бачачи що вона здійснює їх відео зйомку вони продемонстрували свою згоду, так-як не висловлювали протесту з приводу припинення нею проведення такої відео зйомки. Зазначена згода позивачки з чоловіком зафіксована на відео яке досліджено судом першої інстанції.

За змістом приписів ч. 2 ст. 32 Конституції України, допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди у випадку визначеному законом, і в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

На підтвердження підставності здійснення відео фіксації на мобільний телефон адміністративних проступків з метою захисту своїх прав, ОСОБА_2 долучила до матеріалів справи довідку про результати проведення перевірки по зверненні гр. ОСОБА_2 , яке зареєстроване в ІТС ІПНП Ужгородського ВП №18303 від 11.08.2020 року, щодо неправомірних дій з боку її сусіда ОСОБА_3 . ВСТАНОВЛЕНО: інформація знайшла свого підтвердження. Також надано копію листа вих.№18303/106/25/1-2020, де вказано, «... що працівниками Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області було проведено профілактичну бесіду з гр. ОСОБА_3 щодо недопустимості подібних вчинків відносно Вас у майбутньому»; довідку про результати проведення перевірки по повідомленню гр. ОСОБА_2 , яке зареєстроване в ІТС ІПНП Ужгородського ВП №20315 від 01.09.2020 року, щодо неналежного утримання домашньої тварини (собаки). ВСТАНОВЛЕНО: інформація знайшла свого підтвердження. Юридична кваліфікація: присутні ознаки адміністративного правопорушення. Також надала копію листа вих.№20315/106/25/1-2020, де вказано, що після проведення додаткової перевірки гр. ОСОБА_3 буде притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.154 КУпАП, а.с. 135- 138.

Також вже після ухвалення 26.11.2020 року судом першої інстанції рішення, ОСОБА_3 вчергове раз здійснив 11.01.2021 року правопорушення у дворі прибудинкової території та у присутності працівників поліції нецензурно лаявся принижуючи її, проявляв агресію і за такі дії було складено працівниками поліції відносно нього протоколи про адміністративне правопорушення передбачене ст.ст. 152 і 173 КУпАП, а.с. 224-226. 

При цьому,  ОСОБА_2  покликається також на те, що ОСОБА_1  разом з чоловіком намагаються позбавити її через суд можливості доказувати в суді порушення її Конституційних прав, так-як поставили собі за мету заборонити їй будь-яку відео зйомку, аудіо запис, щоб не було доказів стосовно вчинення ними протиправних поступків, щодо неї та членів її сім`ї. Тоді як, відповідно до статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Аналізуючи наведене, колегія суддів дійшла до думки, що ОСОБА_2 здійснювала відео запис на свій мобільний телефон з метою захисту своїх прав від протиправних проступків з боку ОСОБА_3 , чоловіка ОСОБА_1 та певних дій останньої, що відбувалось на прибудинковій території у дворі багатоквартирного будинку і до того ж останні не заперечували проти здійснення такої відео фіксації. Таким чином, відео фіксація пов`язана з неправомірними діями, а не з втручанням у приватне життя ОСОБА_1 та її чоловіка. З наявних та досліджених матеріалів справи не здобуто колегією суддів доказів на підтвердження вимог позивачки з приводу того, що ОСОБА_2 здійснювала протиправно збирання, використання та розповсюдження або щоб погрожувала здійснити демонстрацію таких відео записів про особисте життя ОСОБА_1 або її чоловіка ОСОБА_3 . Той факт, що ОСОБА_2 пред`являла такі відео записи органу поліції та суду не може вважатись розповсюдженням з втручанням в особисте життя, так-як такі дії було вчинено ОСОБА_2 у відповідності до вимог статей 32, 40, 55 Конституції України та ст. 275 ЦК України на реалізацію своїх Конституційних прав. 

Стосовно наявності камер відеоспостереження слід зазначити таке.

Доведеним є той факт, що сторони перебувають у неприязних стосунках через постійні конфлікти пов`язані з благоустроєм прибудинкової території та через побутові питання пов`язані з використанням веранди-коридору загального користування багатоквартирного будинку при здійсненні витяжки запахів або вентиляції приміщення кухні позивачки.

Після одного із таких конфліктів у серпні 2020 року ОСОБА_2 з метою захисту свого життя, здоров`я і майна встановила дві зовнішні та одну внутрішню камери відеоспостереження. Крім цього, працюючи далеко за межами м. Ужгород з метою захисту житла у її відсутність і було встановлено відеоспостереження як елемент охорони квартири. З долучених до матеріалів справи скрін-фотографій вбачається, що радіус направлення двох зовнішніх камер відеоспостереження направлений на вулицю де ОСОБА_2 здійснює паркування свого автомобіля, та у двір прибудинкової території де за парканом знаходиться цвинтарь. Третя внутрішня камера відеоспостереження встановлена у коридорі загального користування та радіус її дії направлено на вхідні двері її квартири, а.с. 133-134. Із зображень даних камер відеоспостереження не вбачається, що дія таких направлена на фіксування розміщення квартири ОСОБА_1 . Як пояснила ОСОБА_2 дані камери не направлені на здійснення відео фіксації сім`ї ОСОБА_1 , а тим більше у її вікнах біля яких встановлено зовнішні камери відеоспостереження містяться попередження про здійснення відео зйомки. 

Слід зазначити, що «приватне життя» відбувається за умови проживання у багатоквартирному будинку саме у квартирі де людина може усамітнитись або якимось чином розкривати своє приватне життя з впевненістю що її ніхто не побачить. А перебування людини у дворі загального користування (публічне місце) прибудинкової території не являється тим місцем де можна усамітнитись та здійснити прояв самоідентифікації за відсутності сторонніх осіб.

Таким чином, у колегії суддів відсутні підстави стверджувати, що за наведених вище обставин мало місце втручання з боку ОСОБА_2 в право ОСОБА_1 або її чоловіка ОСОБА_3 на повагу до приватного життя. Оскільки відеоспостереженням переслідуються цілі, які є необхідними для здійснення захисту особистого життя, здоров`я та власності, і аж ніяк не переслідувались цілі на втручання у приватне життя. У підсумку ніщо не вказує на те, що має місце відсутність справедливої рівноваги між правом позивачки на повагу її особистого життя і інтересом відповідачки у захисті її майнових прав.

Щодо заборони ОСОБА_2 вчиняти (ініціювати) будь-які дії щодо знищення (видалення) декоративних та фруктових насаджень.

Заявлені вимоги  ОСОБА_1  не знайшли свого підтвердження у ході судового розгляду. Так-як матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження факту здійснення на прибудинковій території дій по викорчовуванню, вирубуванню чи знищення ОСОБА_2  або у будь-який спосіб зелених насаджень, окрім самих пояснень  ОСОБА_1 про таке. Оскільки ОСОБА_1 не надала суду таких доказів то заявлені нею такі вимоги є безпідставними. 

За таких же мотивів слід відмовити і в задоволенні вимоги про роз`яснення ОСОБА_2 , стосовно відсутності у неї права на заявлення вимоги про виділення їй належної частки (ідеальної частки) зі складу прибудинкової території та права на компенсацію за таку частку.

Щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Заявляючи таку вимогу, ОСОБА_1 виходила з того, що внаслідок неправомірних дій ОСОБА_2 , які проявились на її думку в тім, що остання погрожувала здійснити демонстрацію перед невизначеним колом осіб відео зйомки, аудіо записи її та чоловіка, що були здійснені без їх згоди, а також фотографій розташування її власного житла у багатоквартирному будинку, було заподіяно значних душевних хвилювань.

Однак як вже було вище зазначено, ОСОБА_1 не надала доказів того, що ОСОБА_2 здійснювала перед невизначеним колом осіб демонстрацію відео зйомки, аудіо записи стосовно неї та чоловіка, що стосувались їх особистого життя, які би були здійснені без їх згоди. А та обставина, що ОСОБА_1 два рази зверталась до Ужгородського відділу поліції з приводу порушення правил співжиття в багатоквартирному будинку не являється доказом заподіяння моральної шкоди, так-як з цих підстав не заявлялись позовні вимоги. Тому, на думку колегії суддів така позовна вимога не знайшла свого доведення та через це не може бути задоволена судом. 

У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

А звідси, колегія суддів зазначає, що позовні вимоги ОСОБА_1 не знайшли свого підтвердження належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, а тому такі не підлягають задоволенню. Доводи апеляційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Водночас, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Тож, оскаржуване рішення суду відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. 

Зважаючи на викладене, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростовують. Рішення ухвалено судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, у відповідності до ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення залишити без змін.

Враховуючи наведене та керуючись нормами статей 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , залишити без задоволення. 

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26 листопада 2020 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 15 жовтня 2021 року.

Суддя-доповідач:

Судді: