ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
18 жовтня 2021 року           справа №200/5774/21 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді Міронової Г.М., суддів:  Гайдара А.В., Геращенка І.В.,   розглянув у письмовому провадженні апеляційну скаргу     ОСОБА_1  на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 липня 2021 р. (повний текст рішення складено та підписано 28 липня 2021 у м. Слов`янськ)  у справі  № 200/5774/21 (головуючий І інстанції суддя Черникова А.О.)  за позовом   ОСОБА_1  до  Військової частини НОМЕР_1    про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,                                            
                                       
                                               ВСТАНОВИВ: 

Позивач 13.05.2021 року звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просив визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати  йому в день звільнення з військової служби індексації грошового забезпечення за період проходження військової служби з 1 серпня 2016 по 28 лютого 2018 та грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2019 роки; зобов`язати відповідача виплатити на його користь середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 березня 2020 по 13 квітня 2021 у розмірі 168456, 45 грн. (а.с. 1-7).
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 28 липня 2021 року у справі  №  200/5774/21   позовні вимоги задоволено частково.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 (юридична адреса: АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) виплатити на користь  позивача   середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні у сумі 16888,95 гр. (шістнадцять тисяч вісімсот вісімдесят вісім гривень 95 копійок).
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання судових витрат (а.с. 46-50). 
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції   та прийняти постанову, якою  позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що  він проходив військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 у період часу з 01.08.2016 по 30.05.2019. Таким чином, вважає, що належне йому грошове забезпечення, в тому числі індексація, яка є складовою грошового забезпечення і відповідно до закону підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті, щомісячні та додаткові види грошового забезпечення мали бути виплачені відповідачем у повному  розмірі у день виключення його зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, тобто 30.05.2019 року.
Разом з тим, його було виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 30.05.2019, а остаточний розрахунок при звільненні  відповідачем було проведено лише 13.04.2021.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 14 вересня 2020 у справі № 200/4317/20-а  було визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати з день звільнення з військової служби всієї належної суми одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби та грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та зобов`язано відповідача виплатити на його користь середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 31 травня 2019 по 20 березня 2020. Рішення набрало законної сили 01.03.2021.
Таким чином вважає, що період затримки розрахунку при звільненні становить з 21.03.2020 по 13.04.2021 (389 кал. днів), а середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні складає 168456, 45 грн.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справу розглянуто у письмовому провадженні.
Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги,  здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.
Позивач є громадянином України та учасником бойових дій.  Проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 з 01 серпня 2016 року (а. с. 9-14, 18).
З Витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 30 травня 2019 року № 156  вбачається, що позивач був виключений зі списків особового складу частини (а. с. 20).
Під час проходження військової служби позивачу не нараховувалось та не було виплачене середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні, а також індексація грошового забезпечення. У зв`язку з чим позивач звернувся до суду з відповідними позовними заявами.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 14 вересня 2020 року у справі № 200/4317/20-а з військової частини НОМЕР_1 на користь  позивача стягнуто середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 31 травня 2019 року по 20 березня 2020 року в розмірі 127 749,75 грн. (а.с. 41-45).
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року у справі № 200/9274/20-а військову частину НОМЕР_1 зобов`язано нарахувати  позивачу індексацію грошового забезпечення за період проходження військової з 01 серпня 2016 року по 28 лютого 2018 року із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - січень 2008 року з урахуванням абзацу 4 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 та виплатити  позивачу її недоотриману частину; військову частину НОМЕР_1 зобов`язано нарахувати та виплатити  позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016 2019 роки проходження військової служби, починаючи з дня отримання ним статусу учасника бойових дій по день виключення його зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. Рішення суду набрало законної сили 17 лютого 2021 року (а.с. 35-40).
На виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року у справі № 200/9274/20-а військовою частиною НОМЕР_1 позивачу було виплачено індексацію грошового забезпечення у розмірі 87914,35 грн., що підтверджується представленою позивачем випискою за картковим рахунком АТИ «Альфа-Банк» - 13 квітня 2021 року (а.с. 8).
Тобто, як вважає позивач, остаточний розрахунок з позивачем відповідач не провів після винесеного Донецьким окружним адміністративним судом рішенням від 14 вересня 2020 року у справі № 200/4317/20-а.  
Отже, остаточний розрахунок відповідач здійснив лише 13 квітня 2021 року відповідно до судового рішення у справі № 200/9274/20-а.
Вирішуючи спір у цій справі, колегія суддів виходить з наступного.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Унормуванням статті 1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
За правилами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України обумовлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
За змістом статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.
Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.
Так, економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці, визначає Закон України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці», відповідно до статті 1 якого заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу; розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.
Статтею 2 «Структура заробітної плати» зазначеного Закону в редакції, яка була чинна на час звільнення позивача з військової служби, надані такі визначення.
Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.
Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012у справі № 1-5/2012 за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Зміст спірних правовідносин, які склались у цій справі, зводиться до питання щодо розміру виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача з військової служби.
Не погоджуючись із розміром належних позивачу сум при звільненні зі служби, останній оскаржив його в судовому порядку.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року, яке набрало законної сили 17 лютого 2021 року у справі № 200/9274/20-а, зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати  позивачу індексацію грошового забезпечення за період проходження військової з 01 серпня 2016 року по 28 лютого 2018 року із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - січень 2008 року з урахуванням абзацу 4 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, та виплатити  позивачу її недоотриману частину; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити  позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016 2019 роки проходження військової служби, починаючи з дня отримання ним статусу учасника бойових дій по день виключення його зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
На виконання вищевказаного судового рішення відповідачем виплачено позивачу 87914,35 грн. (а. с. 8).
Тобто, виплату позивачу грошової компенсації вартості за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій при звільненні проведено не було, а також не проведено індексацію грошового забезпечення за період проходження військової з 01 серпня 2016 року по 28 лютого 2018 року.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.
У справі, яка розглядається, відповідач провів фактичний розрахунок з позивачем поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП.
Ураховуючи, що непроведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у позивачки наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати одноразової грошової допомоги на підставі статті 117 КЗпП України.
Так, рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 14 вересня 2020 року у справ № 200/4317/20-а вбачається, що розмір середньоденного грошового забезпечення позивача становить 433,05 грн.
Процедура нарахування середнього заробітку працівника визначається за правилами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).
Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.
За правилами пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.
Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
В позовній заяві та апеляційній скарзі позивач зазначає, що період затримки розрахунку при звільненні становить з 21 березня 2020 року по 13 квітня 2021 року (фактичний розрахунок), отже 389 календарних днів. Відповідно, позивач вважає що середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні складає 168456,45 грн. (433,05 грн. * 389 календарних днів).
Однак, враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності за статтею 117 Кодексу законів про працю України та виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності,  суд апеляційної інстанції  вважає, що   суд першої інстанції правильно вирішив зменшити розмір відшкодування, враховуючи наступні критерії: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення законодавством, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
При аналізі та застосуванні статті 117 Кодексу законів про працю України судом врахована правова позиція, викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.
Крім того, у вищевказаній постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.
Велика Палата у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц теж окреслила наведені вище критерії оцінки спірних сум середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні незалежно від того, чи позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум підлягають задоволенню у повному обсязі чи частково.
Про допустимість зменшення розміру відшкодування середнього заробітку у правовідносинах щодо проходження військової служби вказав Верховний Суд у постанові від 20.05.2020 р. (справа № 816/1640/17), зазначивши про обов`язок суду мотивувати прийняте рішення в частині підстав зменшення відшкодування.
Вказаний підхід застосований Верховним Судом у складі Касаційного адміністративного суду під час вирішення справи № 806/2473/18 і наведений в постанові від 30.10.2019 р., а також у постанові від 12.08.2020 р. у справі № 400/3151/19.
Так, Верховний Суд в постанові від 30.10.2019 р. по справі № 806/2473/18 (адміністративне провадження № К/9901/2118/19) сформував правову позицію щодо врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку.
Суд враховує ці висновки Верховного Суду при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку позивачу у цій справі з огляду на ч. 5 ст. 242 КАС України.
Водночас суд вважає, що в порівнянні із виплаченою на виконання судового рішення сумою індексації в розмірі 87914,35 грн., суму стягнення середнього заробітку у розмірі визначеному позивачем 168456,45 грн. не можна вважати співмірною, оскільки вона значно перевищує суму таких виплат.
Суд бере до уваги наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення, розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати, зокрема, після вирішення спору у судовому порядку.
За період з 17 лютого 2021 року (набрання законної сили рішення від 30 листопада 2020 року по 13 квітня 2021 року (день фактичного розрахунку за рішенням суду), складає 39 днів (8 робочих днів у лютому 2021 року, 22 робочих дні у березні 2021 року, та 9 робочих днів, з урахуванням середньоденного заробітку у сумі 433,05 грн., середній заробіток за час затримки виплати одноразової грошової допомоги у належному розмірі, який підлягає стягненню на користь позивача складає 16888,95 грн. із розрахунку (39 к. д. *433,05 грн.)
З урахуванням принципу розумності, справедливості та співмірності, суд  апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції,  що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 16888,96 грн., з урахуванням істотності частки несвоєчасно виплачених сум в порівнянні із середнім заробітком позивача.
Щодо заявлених позовних вимог позивача про визнання протиправної бездіяльності військової частини НОМЕР_1 , щодо ненарахування та невиплати в день звільнення з військової служби індексації грошового забезпечення за період проходження військової служби з 01 серпня 2016 року по 28 лютого 2018 року та грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткові відпустки, як учаснику бойових дій з 2016 2019 роки, суд першої інстанції вірно зазначив, що рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року визнано протиправну бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , щодо ненарахування та невиплати  позивачу грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій за 2016 2019 роки проходження військової служби та ненарахування та невиплати в день звільнення з військової служби індексації грошового забезпечення за період проходження військової служби з 01 серпня 2016 року по 28 лютого 2018 року.
Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, передбачене ч. 4 ст. 78 КАС України, варто розуміти так, що учасники адміністративного процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені. 
З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що   позов підлягає частковому задоволенню.
Частиною першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Положеннями статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У контексті оцінки доводів касаційної скарги Верховний Суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду не вбачається.
Керуючись ст. ст. 205, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,  
                                                                             
                                           ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 липня 2021 р.    –  залишити без задоволення.
Рішення  Донецького окружного адміністративного суду від 28 липня 2021 р.    у справі  № 200/5774/21  –  залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не  підлягає касаційному оскарженню крім  випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повне  судове  рішення  складено  18 жовтня 2021 року.

Головуючий  суддя                                                                                Г.М. Міронова                   
                                                                                                                                            
Судді                                                                                                      А.В. Гайдар

                                                                                                               І.В. Геращенко