Ухвала
іменем України 
22 листопада 2021 року
м. Київ
справа № 204/3270/21
провадження № 51-5451ск21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                       ОСОБА_1 ,
суддів                                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 – адвоката ОСОБА_5 на вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 
10 червня 2021 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 27 вересня
2021 року щодо ОСОБА_4 , 
встановив:
За вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10 червня 2021 року 
ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого, останній раз засуджено за вироком Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 липня 2019 року за ч. 2 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі – КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки, на підставі ст. 75 КК звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік 
6 місяців зазуджено, 
за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Вирішено питання судових витрат і речових доказів.
Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 27 вересня 2021 року зазначений вирок залишив без змін.
Згідно з вироком ОСОБА_4 28 лютого 2021 року близько 02:58, знаходячись біля буд. № 64 на вул. Володимира Антоновича в м. Дніпрі, повторно, умисно, таємно, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, з корисливих мотивів, проник до обладнаного кришкою люку і секатором перерізав фрагмент телефонного кабелю ТПП 100x2x0,4 довжиною 5,5 метра, який належить ПАТ «Укртелеком». Викраденим майном розпорядився на власний розсуд чим завдав ПАТ «Укртелеком» матеріальної шкоди на суму 637.95 грн.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить змінити оскаржувані судові рішення. Обґрунтовуючи свої вимоги, вказує, що суд безпідставно не застосовав до ОСОБА_4 положення статей 69, 75 КК за наявності таких пом`якшуючих обставин, як щире каяття, визнання вини та дані про особу винного, що призвело до призначення ОСОБА_4 явно несправедливого покарання внаслідок суворості. 
Перевіривши доводи, викладені у касаційній скарзі, та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити на таких підставах.
Доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину та кримінально-правова оцінка його діяння у касаційній скарзі не оспорюються. Доводи захисника щодо суворості покарання, на думку колегії суддів, є безпідставними. 
Згідно з положеннями статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Нормою ч. 3 ст. 65 КК передбачено, що підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинене кримінальне правопорушення, визначаються ст. 69 КК.
Застосування ст. 69 КК передбачає наявність декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного. 
Однак суди зобов`язані не лише встановити їх наявність, а й обґрунтувати, яким чином такі пом`якшуючі обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. 
Правова конструкція ч. 1 ст. 69 КК законодавцем побудована в такий спосіб, щоб суди в ході реалізації своїх дискреційних повноважень під час призначення винній особі покарання в кожному конкретному випадку вмотивовано аргументували істотність зниження ступеня тяжкості вчиненого діяння. Тобто встановлення лише факту наявності не менше двох пом`якшуючих обставин не може мати наслідком автоматичне застосування ст. 69 КК.
Як убачається зі змісту касаційної скарги та копій судових рішень, обираючи ОСОБА_4 покарання, місцевий суд урахував ступінь тяжкості та ступінь суспільної небезпеки злочину, який відповідно до ст. 12 КК належить до категорії тяжких; особу винного, який раніше судимий за корисливі злочини, новий злочин вчинив менше ніж через місяць після відбуття покарання, що свідчить про небажання засудженого ставати на шлях виправлення, а також обставин, які пом`якшують покарання, – щире каяття й активне сприяння розкриттю злочину, відсутність обставин, що обтяжують покарання.
З огляду на обставини кримінального провадження, призначене ОСОБА_4 покарання є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, підстав для призначення засудженому покарання із застосуванням ст. 69 цього Кодексу, суд не знайшов. Наявність повного визнання вини в цьому кримінальному провадженні ніяким чином не зумовила істотного зниження ступеня тяжкості вчиненого засудженим діяння.
Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням, крім випадків засудження за корупційні злочини.
Переглянувши вирок в апеляційному порядку, апеляційний суд дав належну оцінку доводам скарги засудженого та його захисника, однак підстав для пом`якшення призначеного покарання, визнання його явно несправедливим унаслідок суворості та для зміни на більш м`яке відповідно до положень ст. 69 КК, а також підстав для звільнення засудженого від відбування призначеного йому покарання за ст. 75 цього Кодексу, суд не знайшов. Така позиція апеляційного суду не суперечить положенням указаної норми матеріального права. 
Наявність позитивної характеристики ОСОБА_4 і те, що він утримує малолітнього сина та матір похилого віку, яка має тяжкі захворювання не може слугувати чинником, який би в сукупності з іншою інформацією про засудженого міг відіграти ключову роль при призначення покарання. 
Крім того, суд апеляційної інстанції перевіривши матеріли провадження, у своїй ухвалі зазначив, що ОСОБА_4 не працевлаштований, не має постійного джерела доходу для утримання та догляду за матір`ю, також у справі не містяться жодних підтверджень про те, що засуджений якимось чином виконує свої батьківські обов`язки по відношенню до свого малолітнього сина. Сама по собі наявність свідоцтва про народження дитини, яка до того ж записана на прізвище матері, не дає підстав для застосування положень ст. 75 КК.
На думку колегії суддів, підстав вважати призначене покарання явно несправедливим через його суворість не має. Відсутні вони і в касаційній скарзі захисника, оскільки останній посилається на обставини, які вже були враховані судом під час призначення покарання, а інших доводів про можливість виправлення засудженого без ізоляції від суспільства із застосуванням статей 69, 75 КК у касаційній скарзі не наведено. 
Ухвала апеляційного суду достатньо мотивована та відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Враховуючи викладене і керуючись ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною захисника засудженого ОСОБА_4 – адвоката ОСОБА_5 на вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10 червня 2021 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 27 вересня2021 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                          ОСОБА_2                            ОСОБА_3