ПОСТАНОВА 
Іменем України

05 жовтня 2021 року                                                         м. Кропивницький

справа № 401/266/20
провадження № 22-ц/4809/310/21 

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати  у цивільних справах:  Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А. М., Мурашка С. І., 
за участю секретаря судового засідання Діманової Н. І.,
учасники справи:  
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області (суддя Іващенко В. М.) від 05 жовтня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
31 січня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.
В обґрунтування своїх вимог позивачка вказала, що впродовж 2018 - 2019 років вона неодноразово надавала відповідачці грошові кошти в борг, а та зобов`язувалася їх повернути та сплатити проценти. На підтвердження чого ОСОБА_2 видала їй чотири розписки: 
від 26 грудня 2018 року на суму боргу 750,00 доларів США і 3000,00 грн без зазначення строку повернення та без визначення процентів; вимогу про повернення боргу позикодавеця пред`явила позичальниці 11 вересня 2019 року; 
від 30 березня 2019 року на суму 7598 доларів США в обмін на зустрічне зобов`язання повернути позику до 01 грудня 2019 року та сплатити проценти у розмірі 4% на місяць, а у випадку неповернення боргу - 10% на місяць; 
від 30 березня 2019 року на суму 3480 євро в обмін на зустрічне зобов`язання повернути позику до 01 грудня 2019 року та сплатити проценти у розмірі 4% на місяць, а також 23900,00 грн під 5% на місяць, а у випадку неповернення боргу - 10% на місяць; 
від 30 березня 2019 року на суму 2100 євро на строк до 01 грудня 2019 року, а у випадку неповернення боргу - 10% на місяць.
За розпискою від 26 грудня 2018 року відповідачка частково сплатила борг, а саме: 10 грудня 2019 року - 4825,75 грн, 12 грудня 2019 року - 2450,00 грн.
Крім того, за розпискою від 30 березня 2019 року відповідачка сплатила 12000,00 грн.
Решту боргу не повернено. 
Позивачка вважає, що у зв`язку з порушенням відповідачкою своїх зобов`язань, частковим неповерненням позик та несплатою обумовлених договором процентів, вона має право в судовому порядку вимагати стягнення неповернених позик та процентів, як передбачених договором, так і встановлених законом.
Посилаючись на вказане, позивачка просила суд стягнути з відповідачки на її користь таке: 
основний борг - 26900,00 гривень, 8348 долара США та 5580 євро ; 
суму нарахованих прострочених процентів: 3624,89 євро, 1404,17 долара США, 7081,29 гривень; 
суму нарахованих строкових процентів: 418,15 євро, 2 439,71 долара США; 
три відсотки річних, нарахованих на суму прострочених відсотків та суму основного боргу розмір яких на день звернення до суду становить 2921,40 гривень; 
інфляційні втрати, що станом на день звернення до суду становить 111,21 гривень.
Короткий зміст рішення суду
Заочним рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 05 жовтня 2020 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 577616,79 гривень, а також судовий збір за подання позовної заяви у сумі 5906,70 грн та судовий збір за подання заяви про забезпечення позову у сумі 420,20 грн.
Суд встановив, що станом на 05 жовтня 2020 року відповідачка має несплачену заборгованість за позиками та процентами. Суд врахував наданий позивачкою в день ухвалення судового рішення остаточний розрахунок заборгованості на суму 577616,79 грн та стягнув її з відповідачки, а також понесені позивачкою витрати по сплаті судового збору за подання заяв до суду першої інстанції.
Ухвалою Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 19 липня 2021 року в задоволенні заяви ОСОБА_2 про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення суду відмовлено.
Короткий зміст апеляційної скарги 
У поданій до суду апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 просить суд апеляційної інстанції змінити заочне рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 05 жовтня 2020 року в його резолютивній частині, а саме: стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики: 
основний борг - 26900,00 гривень, 8348 долара США та 5580 євро ; 
суму нарахованих прострочених процентів: 2160,00 євро, 1404,17 долара США, 7081,29 гривень; 
суму нарахованих строкових процентів: 418,15 євро, 2439,71 долара США; 
три відсотки річних, нарахованих на суму прострочених відсотків та суму основного боргу розмір яких на день звернення до суду становить 11492,40 гривень.
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивачка вказала, що в позику відповідачці вона передавала грошові кошти як в національній валюті України, так і в іноземній валюті (долари США та євро), а тому в позовній заяві просила суд стягнути заборгованість у цих трьох валютах, пропорційно тим сумам коштів, які вказані в розписках. Однак суд ухвалив рішення про стягнення усієї заборгованості в валюті України, що не відповідає вимогам закону та правовим висновкам, сформульованим Великою Палатою Верховного Суду у своїх постановах у справах № 761/12665/14-ц, № 464/3790/16-ц, № 373/2054/16.
Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу
ОСОБА_2 , від імені якої діє представник - адвокат Бордіян Сергій Володимирович, у відзиві на апеляційну скаргу заперечив проти вимог позивачки, вказуючи на їх необґрунтованість. Крім того, за твердженням відповідачки розписки не відповідають дійсності і написані нею під тиском. Фактично вона брала у позивачки в борг лише 3800,00 доларів США. 
Узагальнений зміст пояснень учасників справи, наданих в судовому засіданні
Позивачка та її представник - адвокат Ульянова Ю. А. підтримали апеляційну скаргу.
Представник відповідачки ОСОБА_2 - адвокат Бордіян С. В. апеляційну скаргу не визнав з підстав викладених у відзиві на неї, просив суд залишити вимоги позивачки без задоволення.
Суд першої інстанції встановив такі неоспорювані обставини справи: 
26 грудня 2018 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 в борг грошові кошти у сумі 750 доларів США та 3000 грн, на підтвердження чого надала письмову розписку (с. 12).
30 березня 2019 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 в борг грошові кошти у сумі 7598 доларів США, на підтвердження чого надала позивачці по справі письмову розписку, згідно з якою вона зобов`язалася повернути борг до 01 грудня 2019 року та сплатити проценти за користування позикою у розмірі 4 % на місяць, а у випадку несвоєчасного повернення боргу до 01 грудня 2019 року зобов`язалася сплатити відсотки у розмірі 10 % на місяць (с. 13).
30 березня 2019 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 в борг грошові кошти у сумі 3480 євро та зобов`язалася сплачувати проценти у розмірі 4 % на місяць, а також 23900 грн та зобов`язалася сплачувати проценти у розмірі 5% на місяць і повернути позику в повному обсязі до 01 червня 2019 року, а у випадку несвоєчасного повернення боргу зобов`язався виплатити з 01 липня 2019 року відсоткову ставку розмірі 10 % від суми боргу за місяць. На підтвердження договору та його умов ОСОБА_2 видала ОСОБА_1 письмову розписку (с. 14).
30 березня 2019 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 в борг грошові кошти у сумі 2100 євро та зобов`язалася повернути борг до 01 червня 2019 року, а у випадку несвоєчасного повернення боргу починаючи з 01 липня 2019 року зобов`язалася сплатити відсоткову ставку розмірі 10 % від суми боргу за місяць (с. 15).
Зобов`язання з повернення позик відповідачка не виконала.
Апеляційний суд додатково встановив такі обставини:
11 вересня 2019 року ОСОБА_1 надіслала ОСОБА_2 претензію в якій вимагала впродовж 30 днів сплатити борг в сумі 750 доларів США, яку та отримала 26 грудня 2018 року за розпискою (с. 16).
Цю претензію ОСОБА_2 отримала 21 вересня 2019 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (с. 17).
За розпискою від 26 грудня 2018 року відповідачка частково сплатила борг, а саме: 10 грудня 2019 року - 4825,75 грн, 12 грудня 2019 року - 2450,00 грн.
25 жовтня 2019 року за розпискою від 30 березня 2019 року про позику 3480,00 євро та 23900,00 грн відповідачка сплатила 12000,00 грн.
Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення
Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК).
Цим вимогам оскаржуване рішення суду не відповідає, а тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суд повинен виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 березня 2013 року у справі № 6-63цс13, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц.
У постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 зроблено висновок, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.
Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).
Частинами 2 - 4 ст. 545 ЦК України передбачено, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).
Натомість порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.
Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.
Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України  боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.
У цій справі суд першої інстанції оцінив надані позивачкою докази - розписки ОСОБА_2 від 26 грудня 2018 року та три розписки від 30 березня 2019 року, які та видала ОСОБА_1 , та встановив, що відповідачка отримала від позивачки в борг грошові кошти у валюті України й іноземній валюті (долари США та євро) різними сумами та на різних умовах (з визначенням розміру процентів за користування позикою або без такого, з визначеним строком повернення або без конкретної дати).
Наявність у ОСОБА_1 боргових розписок ОСОБА_2 суд оцінив як доказ того, що остання свої зобов`язання повернути в повному обсязі отримані нею позики та сплатити обумовлені договорами проценти не виконала.
Правильність встановлення судом першої інстанції обставин цієї справи сторонами не оспорюється (в апеляційній скарзі позивачки відсутні доводи щодо неправильності встановлення судом обставин, які мають значення для справи, а відповідачка заочне рішення суду в апеляційному порядку не оскаржила), а тому, відповідно встановлених ст. 367 ЦПК України меж розгляду справи судом апеляційної інстанції, суд не перевіряє правильність встановлення судом цих обставин.
Викладені відповідачкою у відзиві на апеляційну скаргу доводи про безгрошовість частини розписок колегія суддів апеляційного суду до уваги не бере так, як відповідачка у встановленому ЦПК України порядком рішення місцевого суду не оскаржила, а відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства жоден з учасників справи, який не подав апеляційну скаргу на судове рішення, яке переглядається за апеляційною скаргою скаржника, не може вимагати розширення меж його перегляду, встановлених апеляційною скаргою. 
Оскільки суд першої інстанції встановив обставини, які вказують на порушення ОСОБА_2 зобов`язань за укладеними договорами позики, а саме невиконання нею умов щодо повернення позик у встановлені строки та у повному обсязі, несплату процентів за користування ними, суд дійшов обґрунтованого висновку про порушення цивільних прав позивачки, які підлягають захисту судом.
Однак стягуючи всю заборгованість за договорами у валюті України, суд не врахував, що частина позик надавалася в іноземній валюті (долари США та євро), а також суд не врахував відповідні норми права, які регулюють використання валют в Україні.
Так ст. 99 Конституції України  встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.
При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.
Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Згідно з ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (ч. 3 ст. 533 ЦК України).
Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.
Такі випадки передбачені ст. 193, ч. 4 ст. 524 ЦК України, «Про зовнішньоекономічну діяльність», Законом України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».
Велика Палата Верховного Суду, висновки якої щодо застосування норм права мають враховуватися судам відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, у своїх постановах від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц та № 464/3790/16-ц дійшла такого висновку: «У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України».
У цій справі, яка переглядається в апеляційному порядку, суд першої інстанції не врахував наведеного правового висновку Верховного Суду, а тому, встановивши, що в позику передавалася, зокрема, іноземна валюта, неправильно застосував норми матеріального права та помилково стягнув усю заборгованість виключно у гривнях.
Вказівка суду першої інстанції на наданий позивачкою новий розрахунок заборгованості станом на 05 жовтня 2020 року, який виконано повністю в національній валюті України, як підставу для стягнення заборгованості у цій валюті є помилковою так, як позивачка своїх первісних вимог, які викладені нею у позовній заяві щодо стягнення частини боргу у гривнях, а частини в іноземних валютах, у визначеному законом порядку не змінювала. 
У зв`язку з цим та відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.
Оцінюючи заявлені позивачкою вимоги колегія суддів апеляційного суду виходить того, що 26 грудня 2018 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 в борг грошові кошти у сумі 750 доларів США та 3000 грн. 
При цьому в договорі сторонами не визначений строк повернення позики. З огляду на це позивачка направила засобами поштового зв`язку відповідачці вимогу про повернення боргу, яку та отримала 21 вересня 2019 року, а тому, на підставі абз. 2 ч. 1 ст. 1049 ЦК України, вона була зобов`язана повернути позику до 21 жовтня 2019 року, але своє зобов`язання у вказаний строк не виконала.
Згодом 10 грудня 2019 року ОСОБА_2 повернула ОСОБА_1 4825,75 грн, а 12 грудня 2019 року - 2450,00 грн.
Крім того, сторонами в цьому договорі від 26 грудня 2018 року не було обумовлено зобов`язання позичальниці сплачувати проценти за користування наданими в борг грошовими коштами. 
Водночас договором не встановлено, що позика є безоплатною, а тому, відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позивачка має право вимагати від відповідачки сплатити їй проценти за користування позикою у розмірі облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у п. 53 постанови від 28 березня 2018 у справі № 444/9519/12 щодо застосування абз. 2 ч. 1 ст 1048 ЦК України, положення зазначеної норми про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін можуть бути застосовані лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.
Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані ч. 1ст. 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення.
Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за ч. 1 ст. 1050 Цивільного кодексу України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення ст. 625 цього Кодексу.
Проценти, встановлені ст. 625 Цивільного кодексу України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання.
Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.
Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.
Отже, за договором позики від 26 грудня 2018 року ОСОБА_1 має право на отримання від ОСОБА_2 процентів передбачених ч. 1 ст. 1048 ЦК України на рівні облікової ставки Національного банку України за період з 26 грудня 2018 року по 21 жовтня 2019 року, а після цього на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України у розмірі трьох процентів річних. При цьому такі проценти позичальниця зобов`язана сплатити у валюті договору.
Натомість позивачка, всупереч ч. 1 ст. 1048 ЦК України та наданим Верховним Судом роз`ясненням щодо її застосування просить суд стягнути з відповідачки проценти за користування позикою на підставі договору від 26 грудня 2018 року на рівні облікової ставки Національного банку України не лише до, а й після 21 жовтня 2019 року, що не відповідає вимогам закону.
Крім того, право позивачки на отримання процентів в межах строку правомірного користування позикою на півні облікової ставки Національного банку України стосується лише суми грошових коштів, які вона позичила відповідачці в національній валюті України.
Такий висновок апеляційного суду ґрунтується на обов`язковій для суду правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц щодо застосування ч. 1 ст. 1048 ЦК України, а саме Суд вказав на таке: «Можна зробити висновок, що облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні.
Крім того, висновок, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти міститься у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-2667цс16.
Враховуючи, що частиною першою ст. 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, - на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав.
Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення ч. 1 ст. 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.
Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню буде суперечити частинам 1, 3 ст. 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника».
Задовольняючи позов у повному обсязі, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права при вирішенні вимог позивачки про стягнення процентів на рівні облікової ставки Національного банку України стосовно всіх позик, які надавалися нею в іноземній валюті.
Таким чином, уточнюючи вище викладений свій висновок, колегія суддів апеляційного суду виснує, що за договором позики від 26 грудня 2018 року позивачка має право на стягнення з відповідачки неповернутої в строк суми позики, процентів на рівні облікової ставки Національного банку України, які нараховуються на суми позики що була надана гривні (3000 грн) за період з 26 грудня 2018 року по 21 жовтня 2019 року та на індекс інфляції за весь період прострочення на цю суму боргу з 22 жовтня 2019 року, а також на три проценти річних від суми простроченої заборгованості в національній та іноземній валютах з моменту виникнення прострочення.
    Визначаючи розмір боргу за цим правочином апеляційний суд враховує сплачені ОСОБА_2  позивачці кошти, а саме: 10 грудня 2019 року - 4825,75 грн, 12 грудня 2019 рок - 2450,00 грн, які позивачка прийняла як часткове виконання, а також положення ст. 534 ЦК України, відповідно до яких у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.
Отже, за користування позикою у розмірі 3000 грн за період з 26 грудня 2018 року по 21 жовтня 2019 року проценти, передбачені ч. 1 ст. 1048 ЦК України, становлять:
Сума на яку нараховуються проценти, грн	Розмір облікової ставки НБУ, %	Період за який нараховуються проценти / кількість днів у періоді	Сума нарахованих процентів, грн	
3000	18	26.12.1018-25.04.2019/121	179,01	
3000	17,5	26.04.2019-18.07.2019/84	120,82	
3000	17	19.07.2019-05.09.2019/49 	68,47	
3000	16,5	06.09.2019-21.10.2019/16	21,70	
Всього:	  	  	390,00	

Проценти за цей самий період на суму позики в іноземній валюті не нараховуються з підстав, які викладенні раніше.
За користування позикою у розмірі 3000 грн понад встановлений строк, з 22 жовтня 2019 року по 10 грудня 2019 року (50 днів), згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України проценти становлять:
3000 Х 3% : 365 Х 50 = 12,32 грн
За користування позикою у розмірі 750 доларів США понад встановлений строк, з 22 жовтня 2019 року по 10 грудня 2019 року (50 днів), згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України проценти становлять:
750 Х 3% : 365 Х 50 = 3,08 долара США, що за курсом НБУ на 10 грудня 2019 року становило еквівалент 72,96 грн.
Оскільки, як вказує сама позивачка, 10 грудня 2019 року відповідачка передала їй на виконання простроченого зобов`язання за договором від 26 грудня 2018 року 4825,75 грн, то тим самим вона сплатила повністю проценти за користування позикою в гривнях (3000 грн) у межах строку правомірного користування, а також проценти, згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, та повернула позику в сумі 3000 грн.
Після зарахування залишок сплаченої нею суми, який становить 1362,79 грн, судом враховується в рахунок часткового погашення позики в сумі 750 доларів США за курсом НБУ станом на 10 грудня 2019 року, що становить 57,53 долара США.
Таким чином, станом на 10 грудня 2019 року за договором позики від 26 грудня 2018 року відповідачка мала прострочену заборгованість в сумі 692,47 долара США. 
Як вказала позивачка у позовній заяві, наступний платіж за цим договором відповідачка здійснила 12 грудня 2019 року, а тому за період з 11 по 12 грудня 2019 року сума процентів, нарахованих згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, становить:
692,47 Х 3% : 365 Х 2 = 0,11 долара США, що за курсом НБУ на 12 грудня 2019 року становить еквівалент 2,60 грн.
Сплативши 12 грудня 2019 року 2450,00 грн, ОСОБА_2 погасила заборгованість по процентах в сумі 2,60 грн (еквівалент 0,11 долара США), а решту, 2447,40 грн, суд враховує в погашення простроченої позики в сумі 692,47 долара США за курсом НБУ на день сплати, а тому несплачений борг становить 569,58 долара США.
Крім того, позивачка обґрунтовано на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України просила суд стягнути з відповідачки на свою користь проценти до 31 січня 2020 року, що становить:
569,58 Х 3% : 365 х 50 = 2,35 долара США.
Передбачений ч. 2 ст. 625 ЦК України індекс інфляції до заборгованості в іноземній валют не застосовується. 
У зв`язку з цим з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню заборгованість за договором позики від 26 грудня 2018 року, а саме: 569,58 долара США - сума неповерненої позики та 2,35 долара США - проценти, а всього 571,93 долара США.
Інші вимоги позивачки за цим правочином задоволенню не підлягають.
Тепер стосовно заборгованості за договором позики 7598 доларів США від 30 березня 2019 року, то в справі відсутні будь-які відомості про те, що відповідачка повернула цю суму, а тому вимоги про стягнення цієї заборгованості підлягають задоволенню.
Крім того, за умовами цього договору позивачка має право на отримання процентів у розмірі 4% на місяць за період з 30 березня 2019 року по 01 грудня 2019 року, що становить 2439,71 долара США, а також за період з 02 грудня 2019 року по 31 січня 2020 року проценти на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України з урахуванням визначеної договором процентної ставки 10% на місяць, а не 3 % річних, як передбачено цією статтею Кодексу.
Такий висновок апеляційного суду ґрунтується на тому, що відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України, яка свою чергує встановлює, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.
При цьому ч. 2 ст. 625 ЦК України, з урахуванням принципу свободи договору (ст.ст. 6, 627 ЦК України) надає сторонам договору право визначити розмір процентів річних на власний розсуд, відійшовши від визначених законом трьох процентів річних.
Зміст вказаної розписки від 30 березня 2019 року дає підстави для висновку, що фактично сторони бажали врегулювати питання компенсації втрат позикодавця на випадок невиконання або неналежного виконання позичальником свого зобов`язання з повернення позики, відійшовши від розміру процентів річних, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, та встановивши його для боржника на рівні 10% на місяць.
З урахуванням суми боргу, періоду прострочення (61 день) та встановленої за погодженням сторін процентної ставки (10% на місяць), сума таким чином нарахованих процентів становить:
7598,00 Х 10% / 30 Х 61 = 1390,43 долара США, які підлягають стягненню. 
Щодо заборгованості за договором позики 2100,00 євро від 30 березня 2019 року, то в справі відсутні будь-які відомості про те, що відповідачка повернула цю суму, а тому вимоги про стягнення цієї заборгованості підлягають задоволенню.
Як вбачається зі змісту розписки, умовами договору не передбачено зобов`язання позичальника сплачувати проценти за користування позикою до 01 червня 2020 року, тобто впродовж строку правомірного користування позикою, і лише у випадку, якщо позика не буде повернута позичальницею до 01 червня 20120 року, у неї виникне зобов`язання сплачувати позикодавиці проценти у розмірі 10 % на місяць (с. 15).
Отже, вимоги позивачки про стягнення процентів за період з 30 березня 2019 року по 01 червня 2019 року за процентною ставкою 0,13 % на день (що відповідає 4% на місяць) в сумі 174,72 євро (так вказано у позовній заяві) не ґрунтуються ні на договорі, ні на нормах закону, а тому задоволенню не підлягають. 
Проте вимога позивачки про стягнення процентів за період з 01 липня 2019 року по 31 січня 2020 року у розмірі 10% на місяць від простроченої суми відповідає вимогам ч. 2 ст. 625 ЦК України та договору, отже з відповідачки підлягає стягненню 1354,50 євро за користування позикою понад встановлений договором строк (за прострочення виконання грошового зобов`язання).
Стосовно заборгованості за договором позики 3480,00 євро та 23900,00 грн від 30 березня 2019 року, то колегія суддів апеляційного суду враховує, що умови вказаного договору передбачають обов`язок позичальниці ОСОБА_2 сплачувати проценти за користування позикою у розмірі 4 % на місяць від суми позики в іноземній валюті та у розмірі 5% від суми позики в національній валюті України, а також договором встановлено строк повернення позики в повному обсязі до 01 червня 2019 року. У випадку неповернення позичальницею позики в обумовлений сторонами строк вона починаючи з 01 липня 2019 року зобов`язалася сплачувати ОСОБА_1 проценти у розмірі 10% на місяць.
З огляду на умови договору позивачка має право на отримання процентів відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України в межах строку на який нею надавалася позика, а саме:
Сума на яку нараховуються проценти 	Розмір договірної процентної ставки на місяць	Період за який нараховуються проценти / кількість днів у періоді	Сума нарахованих процентів	
3480 євро	4	30.03.2019-01.06.2019/64	289,53 євро	
23900 грн	5	30.03.2019-01.06.2019/64	1988,48 грн	

Як встановив суд першої інстанції, ОСОБА_2 порушила зобов`язання за цим договором і в обумовлений строк, до 01 червня 2019 року, позику не повернула, а тому починаючи з 01 липня 2019 року (так передбачено договором) у позивачки виникло право вимагати не лише повернення позики та сплати процентів за час правомірного користування позичальницею грошима на підставі ч. 1 ст. 1048 ЦК України, а й процентів передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України та договором на випадок прострочення боржника - 10% на місяць від суми боргу.
При цьому колегія суддів вважає, що вимога позивачки про стягнення процентів за період з 02 по 30 червня 2019 року у розмірі облікової ставки Національного банку України (ч. 1 ст. 1048 ЦК України) є необґрунтованою з тих підстав, що таке нарахування зроблене за межами визначеного договором строку користування позикою.
Як вказано у позовній заяві, 25 жовтня 2019 року відповідачка в рахунок виконання своїх зобов`язань за цим договором передала позивачці грошові кошти в сумі 12000,00 грн.
З огляду на те, що цієї суми недостатньо для сплати всього боргу за договором, з урахуванням положень ст. 534 ЦК України, вказаною сумою погашено існуючі на 25 жовтня 2019 року вимоги кредитора про сплату процентів: 1988,48 грн за користування позикою в сумі 23900 грн, та 289,53 євро, що на день сплати становило за курсом Національного банку України еквівалент 8091,49 грн, а рештою 1920,03 грн частково зменшено борг по позиці в сумі 23900 грн до 21979,97 грн.
У зв`язку з цим проценти за прострочення виконання грошового зобов`язання за цим договором належить розраховувати в два етапи: з 01 липня 2019 року по 25 жовтня 2019 року, а потім з 26 жовтня 2019 року по 31 січня 2020 року, як того вимагала позивачка:
Сума на яку нараховуються поценти 	Розмір договірної процентної ставки, % на місяць	Період за який нараховуються проценти / кількість днів у періоді	Сума нарахованих процентів	
3480 євро	10	01.07.2019-05.10.2019/117	1221,48 євро	
23900 грн	10	01.07.2019-25.10.2019/117	8388,90 грн	
3480 євро	10	26.10.2019-31.01.2020/98	1023,12 євро	
21979,97 грн	10	26.10.2019-31.01.2020/98	7026,60 грн	
Всього:	  	  	2244,60 євро 15415,50 грн	

Отже, за цим правочином з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню така заборгованість: 3480 євро основної суми боргу та 2244,60 євро процентів після порушення строку виконання зобов`язання, 21979,67 грн основної суми боргу та 15415,50 грн процентів після порушення строку виконання зобов`язання. Крім того, підлягають задоволенню вимоги про стягнення інфляційних втрат у зв`язку з неповерненням позики у гривнях в обумовлений договором строк. 
Що ж до наведеного в позовній заяві окремого розрахунку 3% річних від сум простроченого боргу за договорами позики від 30 березня 2019 року (ч. 2 ст. 625 ЦК України), то колегія суддів його до уваги не бере оскільки судом застосовано проценти, передбачені на такий випадок договором. Окреме нарахування ще 3% річних буде мати характер подвійної відповідальності боржника, що є неправомірним. 
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Суд першої інстанції не дотримався загальних вимог процесуального права, закріплених у ст.ст. 2, 5, 12, 13, 76 - 89, 263-265 ЦПК України, не врахував всі обставини, які мають значення для справи, неправильно застосувати норми матеріального права, а тому рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам законності, обґрунтованості та справедливості та відповідно до приписів ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 - 384ЦПК України, суд 
ПОСТАНОВИВ:
Вимоги апеляційної скарги  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Заочне рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 05 жовтня 2020 рокускасувати і ухвалити нове рішення.
Позов  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором від 26 грудня 2018 року в сумі 571,93 долара США, а в задоволені стягнення 3000 грн та процентів відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором від 30 березня 2019 року, а саме: 7598 долара США основної суми боргу, 2439,71 долара США процентів за користування позикою в межах строку дії договору та 1390,34 долара США процентів після порушення строку виконання зобов`язання. 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором від 30 березня 2019 року, а саме: 3480 євро основної суми боргу та 2244,60 євро процентів після порушення строку виконання зобов`язання, 21979,67 грн основної суми боргу та 15415,50 грн процентів після порушення строку виконання зобов`язання, в задоволенні вимог про стягнення процентів за користування позикою в межах строку дії договору відмовити. 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором від 30 березня 2019 року 2100 євро основної суми боргу та 1354,50 євро процентів після порушення строку виконання зобов`язання.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 111,21 грн інфляційних витрат.
В задоволенні вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення трьох процентів річних за порушення строку виконання зобов`язання відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Повний текст постанови складено 11 листопада 2021 року.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді: А. М. Головань

С. І. Мурашко