Постанова
Іменем України
 
14 грудня 2021 року
м. Київ
 
справа № 756/8140/18
провадження № 61-7281св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач),
суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М., 
 
учасники справи 
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
відповідачі:  ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
треті особи: управління житлово-комунального господарства Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 вересня 2020 року в складі судді: Диби О. В., та постанову Київського апеляційного суду від 11 березня 2021 року в складі колегії суддів: Ящук Т. І., Махлай Л. Д., Немировської О. В.,
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог 
 
У червні 2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: Управління житлово-комунального господарства Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про усунення перешкод у праві користування житлом шляхом визнання приватизації житла та свідоцтва про право власності недійсними.
 
Позов мотивовано тим, що що спірна квартира АДРЕСА_1 , яка складається з трьох кімнат, була надана ОСОБА_8 на сім`ю з п`яти осіб: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_1 , ОСОБА_11 . Зазначають, що заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 30 вересня 2015 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 було визнано такими, що втратили право користування спірною квартирою. В подальшому у спірній квартирі без їх згоди зареєстровано ОСОБА_5 - матір ОСОБА_6 , яка разом з ОСОБА_4 приватизували спірну квартиру та отримали відповідне свідоцтво про право власності. Вказували, що у 2004 році відповідачі вже намагалися позбавити їх права користування спірним житлом таким чином. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 03 вересня 2004 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 було також визнано такими, що втратили право користування спірною квартирою, після чого спірна квартира була приватизована на неповнолітню ОСОБА_4 та видано відповідне свідоцтво про право власності. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 13 липня 2009 року вказане свідоцтво про право власності визнано недійсним. Зазначають, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 28 листопада 2017 року скасовано заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 30 вересня 2015 року та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову ОСОБА_11 . Апеляційним судом встановлено, що позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 змушені не проживати за місцем своєї реєстрації у спірній квартирі з поважних причин, у зв`язку неприязними стосунками з відповідачами, про що свідчать численні судові розгляди.
 
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 :
просили усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом визнання недійсним її приватизації та свідоцтва про право власності серія НОМЕР_1 , виданого ОСОБА_4 та ОСОБА_5 19 травня 2017 року органом приватизації державного фонду - управління житлово-комунального господарства Оболонської РДА в м. Києві.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 24 вересня 2020 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , задоволено частково.
 
Визнано недійсними приватизацію та свідоцтво про право власності від 19 травня 2017 року серії НОМЕР_1 , виданого на підставі розпорядження від 19 травня 2017 року № 1992 Органом приватизації державного житлового фонду - управлінням житлово-комунального господарства Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . 
 
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. 
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 30 вересня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_11 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_6 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задоволено. Визнано ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування спірною квартирою. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2017 року у задоволенні заяви про перегляд заочного рішення відмовлено. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 28 листопада 2017 року заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 30 вересня 2015 року скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_11 про визнання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування спірною квартирою відмовлено. Ухвалою Київського апеляційного суду від 20 березня 2019 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 30 вересня 2015 року за позовом ОСОБА_11 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_6 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - закрито. Зі змісту зазначених судових рішень убачається, що постановою Верховного Суду від 12 вересня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_11 та ОСОБА_6 залишено без задоволення, а рішення Апеляційного суду м. Києва від 28 листопада 2017 року залишено без змін. Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що висновки апеляційного суду щодо безпідставності вимог позивача є обґрунтованими та правильними по суті, оскільки при вирішенні спору достеменно встановлено, що відповідачі у спірній квартирі не проживають з незалежних від них на те причин, оскільки з 2010 року в квартирі проживають квартиранти, між сторонами існують неприязні стосунки і ці обставини підтверджуються наявними у матеріалах справи копіями судових рішень у інших справах, відповідачі вважають своїм єдиним місцем проживання спірну квартиру та несуть витрати на її утримання. Вказаними судовими рішеннями також встановлено, що станом на час розгляду позову та ухвалення рішення спірна квартира не була приватизована та знаходилася в комунальній власності. Враховуючи наявність судових рішень якими встановлено неправомірність визнання позивачів такими, що втратили право користування спірною квартирою, суд приходить до висновку про те, що спірна квартира була приватизована без дотримання вимог чинного законодавства та врахування прав позивачів. Суд не може прийти до висновку про добросовісність дій відповідачів щодо отримання спірної квартири у спільну часткову власність внаслідок приватизації.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Київського апеляційного суду від 11 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 залишено без задоволення, а рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 вересня 2020 року залишено без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що оскільки позивачі не втратили право користування спірним житловим приміщенням, передача квартири у власність повинна була здійснюватися за їх згодою та участю. У зв`язку з тим, що право позивачів на участь у приватизації житла порушено, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання недійсною приватизації житла та недійсним свідоцтва про право власності від 19 травня 2017 року, виданого на підставі розпорядження від 19 травня 2017 року № 1992 Органом приватизації державного житлового фонду - управлінням житлово-комунального господарства Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 підлягають задоволенню. Враховуючи, що спірна квартира перебуває у приватній власності третьої особи, проте про визнання недійсними відповідних правочинів, згідно з якими до неї перейшло право власності на спірну квартиру, позивачі вимог не заявляли, тому позов підлягає задоволенню у межах заявлених позовних вимог. Натомість позивачі не є власниками спірного майна, оспорюють право інших осіб на спірну квартиру, яка була приватизована без їхньої на те згоди та всупереч вимог чинного законодавства. За викладених обставин суд вважав відсутніми підстави для задоволення позовних вимог про усунення перешкод у користуванні житлом, оскільки позивачами невірно обраний спосіб захисту, у зв`язку з чим достатнім способом захисту порушених прав позивачів суд вважав визнання недійсними приватизації житла та свідоцтва про право власності, виданого на її підтвердження. Виходячи з наявних у матеріалах справи, досліджених судом першої інстанції письмових доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду про наявність підстав для задоволення позовних вимог про визнання приватизації житла та свідоцтва про право власності недійсними відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону. Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.
 
Апеляційний суд зазначив, що такі способи захисту «як визнання недійсною приватизації» та «визнання розпорядження органу приватизації недійсним» є по суті тотожними, адже охоплюють єдину мету, завдання та відновлення порушеного права позивачів щодо проведення приватизації квартири АДРЕСА_1 . Крім того, розпорядження, на яке посилається третя особа в своїй апеляційній скарзі, носило разовий характер і було реалізоване при видачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 свідоцтва по право власності на приватизовану квартиру. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 644/7422/16-ц щодо вирішення спору, що виник з аналогічних правовідносин, вказаною постановою було залишено без змін рішення суду першої та апеляційної інстанцій про задоволення позовних вимог про визнання приватизації квартири недійсною та скасування свідоцтва про право власності на квартиру, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та виселення. Велика Палата Верховного Суду погодилась із висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову у частині визнання недійсним розпорядження відділу приватизації житлового фонду про передачу квартири у власність, оскільки вказане розпорядження носило разовий характер і було реалізоване шляхом видачі відповідачу свідоцтва про право власності на приватизовану квартиру.
 
Аргументи учасників справи
 
У квітні 2021 року ОСОБА_7 подала касаційну скаргу на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 вересня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 березня 2021 року, в якій просила оскаржені судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що враховуючи те, що передача у власність приватизованого житла відбувається на підставі рішення органу приватизації, оформляється свідоцтвом про право власності на житло, яке реєструється органом приватизації, цей орган приватизації у будь-якому випадку має бути залучений до участі у справі як відповідач. Питання щодо скасування приватизації спірної квартири вже було предметом судового розгляду за участю цих же позивачів та їх представника в 2009 році. Згідно рішення апеляційного суду м. Києва від 13 липня 2009 року у справі № 22-5097 визнано незаконним свідоцтво про приватизацію квартири АДРЕСА_1 від 12 листопада 2004 року та розпорядження № 2772 органу приватизації Оболонського району м. Києва від. 12 листопада 2004 року. Ті ж самі позивачі заявляючи вимоги про визнання приватизації незаконною та визнання незаконним свідоцтва про право власності, залучили у якості відповідача Орган приватизації Оболонського району м, Києва, чого не було зроблено ними під час оскарження свідоцтва про приватизацію, виданого 19 травня 2017 року. Орган приватизації під час приватизації квартири АДРЕСА_1 діяв у відповідності до вимог законодавства, тому не має підстав для визнання недійсним свідоцтва про право власності від 19 травня 2017 року. Сторони у цивільній справі № 756/8680/15-ц, серед яких позивачі і відповідачі, приховали від суду факт переходу права власності на спірну квартиру до нового власника. Рішення суду було винесене 28 листопада 2017 року, а право власності на квартиру перейшло до ОСОБА_7 14 вересня 2017 року. Рішення суду було винесено без урахування права власності ОСОБА_7 на спірну квартиру, без урахування того, що позивачі не пов`язані з власником родинними стосунками, і прийняття рішення про поновлення їх права користування квартирою АДРЕСА_2 порушує права ОСОБА_7 як законного власника квартири.
 
Аналіз касаційної скарги свідчить, судові рішення оскаржуються в частині задоволених позовних вимог про визнання недійсним приватизації та свідоцтва про право власності. В іншій частині судові рішення не оскаржуються, а тому в касаційному порядку не переглядаються.
 
У червні 2021 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу в якому просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення залишити без змін.
 
Відзив на касаційну скаргу мотивовано тим, що ОСОБА_7 в касаційній а також в апеляційній скаргах необхідність скасування спірного рішення суду першої інстанції мотивує посиланнями на порушення норм матеріального права, але в текстах обох скарг взагалі відсутні посилання на будь які норми матеріального права, що були порушені судом в судовому рішенні при розгляді справи. Виходячи із змісту позовних вимог такими нормами можуть бути ЖК України, Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду». Зі скарг ОСОБА_7 не зрозуміло які норми цих законів порушив суд першої інстанції. Позовні вимоги обґрунтовуються нормами ЖК України та Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», але з касаційної скарги не вбачається які норми зазначених законів порушені судом при ухваленні свого рішення.
 
Рух справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 17 травня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі.
 
Ухвалою Верховного Суду від 10 грудня 2021 року призначено справу до судового розгляду.
 
Межі та підстави касаційного перегляду
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
 
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
 
В ухвалі Верховного Суду від 17 травня 2021 року вказано, що касаційна скарга містить підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України:
апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 12 березня 2020 року у справі № 483/731/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);
суди попередніх інстанцій прийняли рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі, а саме, орган приватизації державного житлового фонду - управління житлово-комунального господарства Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, пункт 8 частини першої статті 411 ЦПК України).
 
Фактичні обставини
 
Суди встановили, що на підставі ордеру на жиле приміщення № 318554 серія Г ОСОБА_8 отримав жиле приміщення, яке складається з трьох кімнат в ізольованій квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , на сім`ю із п`яти осіб: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 .
 
Між сторонами у справі протягом тривалого часу існують спори щодо визнання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житлом - спірною квартирою АДРЕСА_1 .
 
У спірній квартирі без згоди позивачів зареєстровано ОСОБА_5 - мати ОСОБА_6 , яка разом з ОСОБА_4 приватизували спірну квартиру та отримали відповідне свідоцтво про право власності.
 
Згідно довідки № 377 від 24 червня 2015 року, виданої КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва, в квартирі АДРЕСА_1 на той час були зареєстровані: ОСОБА_4 - наймач, ОСОБА_6 - мати, ОСОБА_11 - батько, ОСОБА_1 - дядько, ОСОБА_3 - брат, ОСОБА_2 - тітка
 
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 25 листопада 2008 року позов ОСОБА_11 , ОСОБА_6 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 задоволено, визнано ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про вселення, визнання приватизації незаконною, визнання свідоцтва про право власності незаконним відмовлено.
 
Додатковим рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 21 квітня 2009 року позов ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про вселення, визнання приватизації незаконною, визнання свідоцтва про право власності незаконним залишено без задоволення.
 
Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 13 липня 2009 року скасовано рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 листопада 2008 року та додаткове рішення Оболонського районного суду м. Києва від 21 квітня 2009 року та ухвалено нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_11 , ОСОБА_6 , які діяли в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 , до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: КП «Служба замовника житлово-комунальних послуг Оболонського району м. Києва» про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням, відмовлено. Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задоволено, вселено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в квартиру АДРЕСА_1 , визнано недійсними свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 від 12 листопада 2004 року та розпорядження № 2772 органу приватизації Оболонського району м. Києва від 12 листопада 2004 року.
 
Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 30 вересня 2015 року в справі № 756/8680/15-ц позовні вимоги ОСОБА_11 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_6 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задоволено. Визнано ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування спірною квартирою.
 
Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2017 року у задоволенні заяви про перегляд заочного рішення відмовлено.
 
Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 28 листопада 2017 року в справі № 756/8680/15-ц заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 30 вересня 2015 року скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_11 про визнання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування спірною квартирою відмовлено.
 
У справі № 756/8680/15-ц встановлено, що між сторонами у справі з 2004 року виникли конфліктні відносини стосовно користування спірною квартирою, що не заперечується сторонами і підтверджується матеріалами справи. З розпорядження Оболонської РДА у м. Києві Комунального підприємства «Служба замовника житлово - комунальних послуг» Оболонського району м. Києва «Про скасування приватизації квартири АДРЕСА_1 » встановлено, що на підставі рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13 січня 2006 року скасовано незаконну приватизацію спірної квартири у власність ОСОБА_6 . Про наявність конфлікту між сторонами свідчить також примусове вселення відповідачів до спірної квартири 24 грудня 2009 року за рішенням Оболонського районного суду м. Києва. Апеляційним судом достовірно встановлено, що відповідачі не проживають за місцем реєстрації у спірній квартирі з поважних причин, у зв`язку з неприязними стосунками з позивачем з 2004 року, про що свідчать численні судові розгляди справ Оболонським районним судом м. Києва, які спростовують висновки суду першої інстанції про непроживання відповідачів у спірній квартирі без поважних причин та відсутності перешкод з боку позивача у їхньому проживанні та користуванні квартирою.
 
Позиція Верховного Суду
 
Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).
 
Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
 
Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
 
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
 
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).
 
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).
 
Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. 
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 вересня 2021 року в справі № 495/2521/16-ц (провадження № 61-6910св20) зазначено, що «під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 просила визнати недійсною приватизацію кв. АДРЕСА_1, скасувати розпорядження органу приватизації, скасувати рішення виконавчого комітету про видачу ордера на вселення, визнати недійсним свідоцтво про право власності, визнати недійсними договори дарування та купівлі-продажу спірної квартири, скасувати рішення про державну реєстрацію права власності, виселити ОСОБА_4 , ОСОБА_5 зі спірної квартири та зобов`язати Білгород-Дністровський районний відділ ГУ ДМС України в Одеській області зареєструвати ОСОБА_1 за адресою: кв. АДРЕСА_1 . Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, виходив із того, що проведення процедури приватизації квартири АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_2 відбулося на підставі скасованого рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 18 лютого 2014 року, а тому ОСОБА_2 неправомірно оформила своє право власності з огляду на обставини, що свідчать про недійсність приватизації».
 
Суди встановили, що на час приватизації відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_1 та видання 19 травня 2017 року органом приватизації державного житлового фонду - управління житлово-комунального господарства Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації свідоцтва про право власності було чинним заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 30 вересня 2015 року про визнання позивачів такими, що втратили право користування спірною квартирою, що стало підставою для зняття їх з реєстрації в ній, внаслідок чого відповідачі в рівних частках набули у власність у порядку приватизації спірну квартиру. Однак у подальшому вказане заочне рішення суду скасовано судом апеляційної інстанції і в задоволенні позову ОСОБА_11 про визнання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житлом, відмовлено. Приватизувавши спірну квартиру, відповідачі відчужили її ОСОБА_13 , яка в подальшому відчужила її ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 14 вересня 2017 року.
За таких обставин, суди зробили обґрунтований висновок про часткове задоволення позовних вимог.
 
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій прийняли рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі, а саме, орган приватизації державного житлового фонду - управління житлово-комунального господарства Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі № 644/7422/16-ц (провадження № 14-363цс18), яку обґрунтовано застосував апеляційний суд, зроблено висновок, що «суди відмовляли у первісному та зустрічному позовах, визнаючи відсутність у квартирі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з поважних причин та неможливість визначити порядок користування квартирою з дотриманням прав усіх наймачів. На час приватизації ОСОБА_5 квартири та видання 08 серпня 2016 року відділом приватизації житлового фонду Управління КМП Департаменту економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міськради було чинним рішення суду про визнання позивачів такими, що втратили право користування спірною квартирою, що стало підставою для зняття їх з реєстрації в ній, внаслідок чого ОСОБА_5 одноосібно набув у власність у порядку приватизації зазначену квартиру. Однак у подальшому це рішення суду скасовано судом апеляційної інстанції і в задоволенні позову ОСОБА_5 про визнання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житлом, відмовлено. Приватизувавши це нерухоме майно, ОСОБА_5 відчужив його ОСОБА_6 за оспорюваним договором купівлі-продажу. На час укладення договору купівлі-продажу квартири у провадженні Орджонікідзевського районного суду м. Харкова з 15 вересня 2016 року перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, Харківської міськради про встановлення порядку користування квартирою та зобов`язання укласти окремий договір найму. Крім того, рішенням Апеляційного суду Харківської області від 15 березня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2017 року, заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 27 травня 2016 року скасовано, у позові ОСОБА_5 відмовлено. Указаним рішенням суду від 15 березня 2017 року встановлено, що станом на 08 серпня 2016 року була відсутня підстава для приватизації квартири лише ОСОБА_5, оскільки скасоване судове рішення жодних правових наслідків не породжує. Враховуючи, що ОСОБА_5 незаконно одноосібно приватизував квартиру, то він не мав права розпоряджатися нею, тобто укладати договір купівлі-продажу. За таких обставин та з підстав, передбачених указаними нормами матеріального права, суди зробили законні й обґрунтовані висновки, що приватизація ОСОБА_5 спірної квартири проводилася без згоди ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які мали право користування нею, тому порушено їхні права на приватизацію житла в силу Закону № 2482-XII».
 
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).
 
Доводи касаційної скарги, з урахуванням необхідності врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 вересня 2021 року в справі № 495/2521/16-ц (провадження № 61-6910св20), не дають підстав для висновку, що судові рішення в частині задоволення позовних вимог ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу належить залишити без задоволення, а судові рішення в частині задоволених позовних вимог без змін.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення.
 
Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 вересня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 березня 2021 року в частині задоволених позовних вимог залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                     В. І. Крат
 
Судді:                                                                                              Н. О. Антоненко
 
І. О. Дундар
 
                                                                                                        Є. В. Краснощоков
 
М. М. Русинчук