ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2021 р.	Справа № 520/5243/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Калиновського В.А.,
Суддів: Кононенко З.О. ,  Мінаєвої О.М. ,
за участю секретаря судового засідання Ковальчук А.С

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "АВТОПАРТС-ВМ" на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.05.2021, головуючий суддя І інстанції: Зоркіна Ю.В., м. Харків, повний текст складено 07.06.21 року по справі № 520/5243/21
          за позовом         Товариства з обмеженою відповідальністю "АВТОПАРТС-ВМ"  
          до         Слобожанської митниці Держмитслужби                 
          про визнання протиправним та скасування рішення,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "АВТОПАРТС-ВМ", звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Слобожанської митниці Держмитслужби, в якому просив суд: 
- визнати протиправним та скасувати Рішення про коригування митної вартості товарів            № UА807000/2020/002110/2 від 08.10.2020 р. Слобожанської митниці Держмитслужби; 
- визнати протиправною та скасувати Картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UА807170/2020/01137 від 08.10.2020 р. Слобожанської митниці Держмитслужби.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 26.05.2021 року адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "АВТОПАРТС-ВМ" залишено без задоволення.
Не погодившись з  рішенням суду  першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального  та процесуального права, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі. Зазначив, що  рішення про коригування митної вартості товарів № UА807000/2020/002110/2 від 08.10.2020 року Слобожанської митниці Держмитслужби та картка відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UA807170/2020/01137 від 08.10.2020 року Слобожанської митниці Держмитслужби є протиправними та підлягають скасуванню, оскільки для підтвердження витрат на транспортування ним до Слобожанської митниці Держмитслужби були надані всі необхідні документи, які підтверджують витрати на транспортування. 
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому він, наполягаючи на законності та обгрунтованості рішення суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.  
В судове засідання сторони не прибули, про дату, час та місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином.
Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України, справа розглядається за відсутності сторін. 
Згідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, колегія суддів, враховуючи неявку у судове засідання всіх учасників справи, вважає за можливе фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювати.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали  справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що між ТОВ   “АВТОПАРТС-ВМ»   (Покупець) та ТОВ «МЕРИДИАН АНК» (Продавець, Росія) укладено контракт № UA18RU-AVP від 06.02.2018р. За умовами вказаного договору позивач купує агрегати та запасні частини до автомобілів, найменування, кількість, комплектація та ціни встановлюються в Специфікаціях, що є невід`ємною частиною цього Контракту (п. 1.1.). 
Пунктом 1.2. Контракту передбачено, що поставка товару здійснюється на умовах FCA (місто в РФ, в якому буде оформлюватися зазначається в кожній наступній специфікації), Росія (Інкотермс 2010). 
Згідно з розділом 2 та п. 2.1-2.3 Контракту ціни на товар закріплюються в рублях РФ як розрахунковій валюті, зазначені за позиціями в додаткових Специфікаціях та дійсні тільки для даного Контракту. Ціни розуміються на умовах FCA, згідно Інкотермс-2010 та включають в себе плату за виконання митних формальностей та банківські витрати на території РФ, а також послуги за маркування, упаковку, завантаження на транспортний засіб Покупця. Ціни, зазначені в черговій специфікації, є твердими та не підлягають змінам протягом періоду дії Контракту.
23.09.2020 року до вищевказаного Контракту була оформлена специфікація № 20/17 на загальну суму 2940692,11 рублів РФ на умовах FCA-Ул`яновськ, порядок сплати за товар - протягом 180 днів з моменту підписання Специфікації, згідно п. 5.1. вищевказаного Контракту та 30.09.2020  позивачем оформлено рахунок-фактуру № 200954 на загальну суму 2940692,11 рублів РФ.
У межах вказаного договору позивачем ввезено на митну територію України  відповідні товари, митна вартість товару заявлена декларантом за ціною договору (основний метод).   
До митного оформлення підприємством подано електронну митну декларацію                            № UA807170/2020/052366 від 08.10.2020 року; рахунок-фактуру № 200954 від 30.09.2020 р.; автотранспортну накладну б/н від 30.09.2020 р.; декларацію про походження товару № 200954 від 30.09.2020 р.; заявку № 29/09/-20 від 29.09.2020 р. на транспортування вантажу автомобільним транспортом; рахунок-фактуру про надання транспортно-експедиційних послуг від виконавця договору (контракту) про транспортно-експедиційні послуги № 08/10 від 08.10.2020 р.; документ, що підтверджує вартість перевезення товару - Довідка № 05/10 від 05.10.2020 р.; платіжне доручення № 1747 від 08.10.2020 р., що підтверджує факт оплати транспортно-експедиційних послуг; контракт №UA18RU-AVP від 06.02.2018 р. з додатками від 15.11.2018 р. та 27.12.2019 р.; доповнення до контракту №UA18RU-AVP від 06.02.2018 р. № 18-0103 від 01.03.2018 р.; специфікацію № 20/17 від 23.09.2020 р.; заяву декларанта або уповноваженої ним особи, в вигляді внесення коду до митної декларації про те, що товари не включені в Реєстр радіоелектронних засобів б/н від 31.08.2020 р.; копію митної декларації країни відправлення                                         № 10418010/300920/0276137 від 30.09.2020 р.
З причин певного ступеню ризиковості операції та за наявності розбіжностей у наданих до митного оформлення документах з метою здійснення вичерпного переліку форм та обсягів митного контролю для унеможливлення декларування недостовірної митної вартості посадовою особою контролюючого органу за вказаною декларацією сформовано відповідний профіль ризику.
За результатами контролю митним органом встановлено, що документи, які підтверджують числові значення складових митної вартості, містять розбіжності,
Оскільки декларантом надано документи, що містять розбіжності стосовно умов поставки оцінюваного товару та, відповідно, вартості зазначеного товару згідно таких умов, необхідне надання відомостей щодо транспортної складової з метою проведення перевірки числового значення заявленої митної вартості.
Згідно з вимогами ч. 5 ст.  54 та ч. 3 ст. 53 МК України посадовою особою митниці 08.10.2020 на адресу декларанта направлено електронне повідомлення про необхідність надання додаткових документів. Додаткових документів надано не було.
За результатом розгляду наданих документів відповідачем прийнято рішення про коригування митної вартості № UА807000/2020/002110/2 від 08.10.2020 року та складено картку відмови в прийняті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UA807170/2020/01137.
Непогодившись із прийнятим рішенням та карткою відмови в прийнятті митної деларації, позивач звернувся з даним позовом до суду. 
Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, виходив з того, що контролюючий орган під час винесення рішення про коригування митної вартості товарів №UА807000/2020/001355/2 від 28.07.2020 року та картки відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UA807170/2020/00835 від 28.07.2020 року діяв, на підставі у межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України, а тому такі рішення скасуванню не підлягають.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Правовідносини, що виникають з приводу митного контролю та митного оформлення товарів, що переміщуються через митний кордон України, справлянням митних платежів регулюються положеннями Митного кодексу України.
Статтею 49 Митного кодексу України визначено, що митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.
Згідно з частиною четвертою статті 58 Митного кодексу України митною вартістю товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за товари, якщо вони продаються на експорт в Україну, скоригована в разі потреби з урахуванням положень частини десятої цієї статті.
За приписами частини п`ятої статті 58 Митного кодексу України ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті, - це загальна сума всіх платежів, які були здійснені або повинні бути здійснені покупцем оцінюваних товарів продавцю або на користь продавця через третіх осіб та/або на пов`язаних із продавцем осіб для виконання зобов`язань продавця.
Отже, митною вартістю товарів є сума всіх платежів, які були здійснені або повинні бути здійснені покупцем оцінюваних товарів продавцю.
Частиною другою статті 53 Митного кодексу України встановлено, що документами, які підтверджують митну вартість товарів, є: 1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; 2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; 3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу); 4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; 5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; 6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; 7) копія імпортної ліцензії, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; 8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.
Згідно з положеннями частини першої статті 57 Митного кодексу України визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: 1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); 2) другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний.
Правилами частин другої та третьої зазначеної статті передбачено, що основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції); кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу.
При цьому, відповідно до частини четвертої статті 57 Митного кодексу України, застосуванню другорядних методів передує процедура консультацій між митним органом та декларантом з метою визначення основи вартості згідно з положеннями статей 59 і 60 цього Кодексу. Під час таких консультацій митний орган та декларант можуть здійснити обмін наявною у кожного з них інформацією за умови додержання вимог щодо її конфіденційності.
Відповідно до частини першої статті 54 Митного кодексу України контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється митним органом під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості.
В силу положень частини третьої статті 54 Митного кодексу України за результатами здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів орган доходів і зборів визнає заявлену декларантом або уповноваженою ним особою митну вартість чи приймає письмове рішення про її коригування відповідно до положень статті 55 цього Кодексу.
Згідно п.п. 1, 2 ч. 5 ст. 54 МК України, митний орган з метою здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів має право упевнюватися в достовірності або точності будь-якої заяви, документа чи розрахунку, поданих для цілей визначення митної вартості; у випадках, встановлених цим Кодексом, письмово запитувати від декларанта або уповноваженої ним особи встановлені статтею 53 цього Кодексу додаткові документи та відомості, якщо це необхідно для прийняття рішення про визнання заявленої митної вартості.
Відповідно до частини шостої статті 54 Митного кодексу України орган доходів і зборів може відмовити у митному оформленні товарів за заявленою декларантом або уповноваженою ним особою митною вартістю виключно за наявності обґрунтованих підстав вважати, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, у разі: 1) невірно проведеного декларантом або уповноваженою ним особою розрахунку митної вартості; 2) неподання декларантом або уповноваженою ним особою документів згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у частинах другій - четвертій статті 53 цього Кодексу, або відсутності у цих документах всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари; 3) невідповідності обраного декларантом або уповноваженою ним особою методу визначення митної вартості товару умовам, наведеним у главі 9 цього Кодексу; 4) надходження до органу доходів і зборів документально підтвердженої офіційної інформації органів доходів і зборів інших країн щодо недостовірності заявленої митної вартості.
Частиною першою статті 55 Митного кодексу України визначено, що рішення про коригування заявленої митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України з поміщенням у митний режим імпорту, приймається органом доходів і зборів у письмовій формі під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості цих товарів як до, так і після їх випуску, якщо органом доходів і зборів у випадках, передбачених частиною шостою статті 54 цього Кодексу, виявлено, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів.
Частиною третьою статті 53 Митного кодексу України встановлено обов`язок декларанта або уповноваженої ним особи на письмову вимогу митного органу протягом 10 календарних днів надати (за наявності) додаткові документи, у разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.
Згідно з положенням частини четвертої вказаної статті, у разі якщо митний орган має обґрунтовані підстави вважати, що існуючий взаємозв`язок між продавцем і покупцем вплинув на заявлену декларантом митну вартість, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу митного органу, крім документів, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, подає (за наявності) визначені в ній документи.
Аналіз наведених норм дає суду підстави для висновку про те, що митні органи мають право здійснювати контроль правильності обчислення декларантом митної вартості, але ці повноваження здійснюються у спосіб, визначений законом, зокрема, витребування додаткових документів на підтвердження задекларованої митної вартості може мати місце лише у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей. Такі сумніви можуть бути зумовлені неповнотою поданих документів для підтвердження заявленої митної вартості товарів, невідповідністю характеристик товарів, зазначених у поданих документах, митному огляду цих товарів, порівнянням рівня заявленої митної вартості товарів з рівнем митної вартості ідентичних або подібних товарів, митне оформлення яких уже здійснено, тощо.
Наявність у митного органу обґрунтованого сумніву у правильності визначення митної вартості є обов`язковою, оскільки з цією обставиною закон пов`язує можливість витребовування додаткових документів у декларанта та надає митниці право вчиняти наступні дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товарів.
Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеній у постанові від 10 червня 2020 року по справі №1.380.2019.004752, яку відповідно до ч.5 ст. 242 КАС України колегія суддів враховує при виборі та застосуванні норм права до спірних правовідносин.
Отже, витребування додаткових документів можливе у разі наявності обґрунтованого сумніву у правильності визначення митної вартості.
Слід зазначити, що наявність таких обставин має бути обґрунтована та підтверджена відповідними доказами. Встановивши відсутність достатніх відомостей, митний орган має зазначити, які саме складові митної вартості товару є непідтвердженими, з яких причин із поданих декларантом документів неможливо встановити дані складові, та які документи необхідні для підтвердження того чи іншого показника.
Відсутність підстав для визнання митної вартості товару, розрахованої самостійно платником чи декларантом, не означає виникнення безумовної підстави для визначення такої митної вартості Митницею без дотримання усіх юридично значимих факторів.
До таких факторів законодавцем віднесені і параметри, згадані у положеннях ст.60 Митного кодексу України, де, зокрема, вказано, що під подібними (аналогічними) розуміються товари, які хоч і не однакові за всіма ознаками, але мають схожі характеристики і складаються зі схожих компонентів, завдяки чому виконують однакові функції порівняно з товарами, що оцінюються, та вважаються комерційно взаємозамінними (ч.2 ст.60); для визначення, чи є товари подібними (аналогічними), враховуються якість товарів, наявність торгової марки та репутація цих товарів на ринку (ч.3 ст.60); ціна договору щодо подібних (аналогічних) товарів береться за основу для визначення митної вартості товарів, якщо ці товари ввезено приблизно в тій же кількості і на тих же комерційних рівнях, що й оцінювані товари (ч.4 ст.60); у разі якщо такого продажу не виявлено, використовується вартість операції з подібними (аналогічними) товарами, які продавалися в Україну в іншій кількості та/або на інших комерційних рівнях. При цьому їх ціна коригується з урахуванням зазначених розбіжностей незалежно від того, чи веде це до збільшення або зменшення вартості. Інформація, що використовується при здійсненні коригування, повинна бути документально підтверджена (ч.5 ст.60).
Так, під час здійснення контролю митної вартості за митною декларацією                                         № UA807170/2020/052366 від 08.10.2020 встановлено, що документи надані декларантом не містять всіх відомостей щодо витрат на транспортування.
Згідно з ч. 2 ст. 53 МК України   документами, які підтверджують митну вартість товарів зокрема є транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів.
Відповідно до наказу Міністерства фінансів України від 24.05.2012 № 599 для підтвердження витрат на транспортування декларантом відповідно до частини другої статті 53 Кодексу подаються транспортні (перевізні) документи, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів. До зазначених документів можуть належати: рахунок-фактура (акт виконаних робіт (наданих послуг) від виконавця договору (контракту) про надання транспортно-експедиційних послуг, що містить реквізити сторін, суму та умови платежу, інші відомості, відповідно до яких встановлюється належність послуг до товарів; банківські та платіжні документи, що підтверджують факт оплати транспортно-експедиційних послуг відповідно до виставленого рахунка-фактури; калькуляція транспортних витрат (якщо перевезення товарів здійснюється з використанням власного транспортного засобу), що містить відомості про маршрут перевезення, його протяжність у кілометрах до місця ввезення на митну територію України та по митній території України, розмір тарифної ставки на перевезення за одиницю виміру (вагу) товару за 1 кілометр маршруту.
Згідно зі   ст. 9 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність"   за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу. Договір транспортного експедирування укладається у письмовій формі. Підтвердженням витрат експедитора є документи (рахунки, накладні тощо), видані суб`єктами господарювання, що залучалися до виконання договору транспортного експедирування, або органами влади.
Відповідно до п.10.1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні затверджених   наказом Міністерства транспорту України 14.10.97 № 363 Перевізники приймають вантажі для перевезення на підставі укладених Договорів із Замовниками згідно з заявками (додаток 1) або за разовими договорами (додаток 2).
Судом встановлено, що декларантом на момент митного оформлення надано міжнародну автотранспортну накладну, рахунок №08/10 від 08.10.2020 про оплату транспортно-експедиційних послуг та довідку про транспортні витрати №05/10 від 05.10.2020 (а.с.98-100, т.1).
Зі змісту міжнародної автотранспортної накладної встановлено, що перевізником зазначено   «Volotkovych O.I. PE».
Проте, довідку про транспортно-експедиційні витрати №05/10 від 05.10.2020 та рахунок на оплату №08/10 від  08.10.2020 про оплату транспортно-експедиційних послуг складено ТОВ «ДІА-ТРАНС», тобто не особою, яка здійснила перевезення товару.
В свою чергу, як позивачем так і перевізниками жодним чином не обгрунтовано правового зв`язку (за його наявності) між ТОВ "Діатранс" та перевізником ОСОБА_1 . PE.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що рахунок на оплату транспортно-експедиційних послуг є похідними від основного документу, на підставі якого позивачу надавалися послуги з перевезення - Договору транспортного експедирування, який не був поданий до митного оформлення разом з ЕМД №UA807170/2020/052366 від 08.10.2020.  
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що вищевказані документи не можуть вважатись документами, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів. Відповідно, декларантом не надані передбачені законодавством України документи, що містять відомості щодо витрат пов`язаних з транспортуванням оцінюваних товарів.
Згідно з вимогами ч. 5 ст. 54 та ч. 3 ст. 53 МК України  посадовою особою митниці 08.10.2020 на адресу декларанта направлене електронне повідомлення про необхідність надання додаткових документів.
Додаткових документів щодо витрат на транспортування надано не було, що не заперечувалось сторонами по справі.
Таким чином, після отримання вказаного повідомлення, декларантом необхідних документів надано не було.
При цьому, позивачем до суду надано копію договору про транспортно-експедиційне обслуговування по перевезенню вантажів №18-2210 від 22.10.2018 укладеного між ТОВ «ДІА-ТРАНС» та ТОВ «АВТОПАРТС-ВМ», копію додаткової угоди №1 від 30.12.2019 року до вказаного договору та копію заявки на транспортно-експедиційне обслуговування №29/09/-20 від 29.09.2020 року.
Проте, колегія суддів звертає увагу на те, що вищевказаних документів на момент митного оформлення товарів та під час проведення консультацій з декларантом до митного органу надано не було.
За таких обставин, контролюючий орган не мав можливості враховувати вищевказані документи під час винесення оскаржуваного рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 64 МК України у разі якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом послідовного використання методів, зазначених у статтях 58-63 цього Кодексу, митна вартість оцінюваних товарів визначається з використанням способів, які не суперечать законам України і є сумісними з відповідними принципами і положеннями Генеральної угоди з тарифів і торгівлі (GAТТ).
Враховуючи вищезазначене, митним органом прийнято рішення про коригування митної вартості № UА807000/2020/002110/2 від 08.10.2020 та картку відмови в прийняті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UA807170/2020/01137 від 08.10.2020.
З урахуванням вищевикладеного коригування митної вартості товару позивача здійснене митним органом у відповідності до ст.ст.52-64 МК України.
Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає правомірним та обгрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що  контролюючий орган під час винесення рішення про коригування митної вартості товарів №UА807000/2020/001355/2 від 28.07.2020 року та картки відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UA807170/2020/00835 від 28.07.2020 року діяв, на підставі у межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України, а тому такі рішення скасуванню не підлягають.
Згідно ч. 2  ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені   Конституцією  та законами України.
Відповідно до ч. 1   ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України   кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених   статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2   статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України   встановлено, що   в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З огляду на те, що позивач не довів обставин, які б свідчили про порушення його прав, свобод чи інтересів у сфері публічно-правових відносин, а відповідач, в свою чергу, довів правомірність прийнятого ним рішення та картки відмови, у суду відсутні підстави для задоволення позову.
Отже, колегія суддів переглянувши рішення суду першої інстанції, вважає, що при його прийнятті суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.
Керуючись принципом верховенства права, гарантованим статтею 8 Конституції України та статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд на підставі статті 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” застосовує практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі “Hirvisaari v. Finland” від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі “Ruiz Torija v. Spain” від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.  Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.05.2021 року по справі № 520/5243/21 прийнято з дотриманням норм чинного процесуального та матеріального права і підстав для його скасування не виявлено.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АВТОПАРТС-ВМ"  залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.05.2021 по справі                         № 520/5243/21  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		В.А. Калиновський	
Судді	   	З.О. Кононенко    О.М. Мінаєва   	
Повний текст постанови складено  18.10.2021 року