Ухвала    
07 жовтня 2021 року
м. Київ
справа № 947/7699/20 
провадження № 61-16250ск21
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д., 
розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 17 серпня 2021 року за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про задоволення вимог кредитора спадкоємцем,
ВСТАНОВИВ:
У квітні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення на її користь 845 536,00 грн боргу за рахунок спадкового майна, після смерті ОСОБА_3 , яке складається з квартири АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_2 .
03 грудня 2020 року представник ОСОБА_2 , діючи на підставі ордеру від 30 березня 2020 року, звернувся до суду з заявою про забезпечення позову, та просив суд накласти арешт на нерухоме майно, яке належало на праві власності померлій ОСОБА_3 , а саме на квартиру АДРЕСА_3 , та квартиру АДРЕСА_2 .
Заява обґрунтована тим, що у спадкоємця існує реальна можливість щодо продажу спадкового майна, на яке по закону може бути звернено стягнення, 
у зв`язку з чим невжиття заходів забезпечення позову, шляхом накладення арешту на вказані квартири, може призвести до унеможливлення виконання рішення суду.
Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2020 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_2 про задоволення вимог кредитора спадкоємцем, задоволено.
Накладено арешт на квартиру 
АДРЕСА_3 , загальною площею 29,8 кв. м., житловою площею 17,4 кв. м., що належить на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 30 жовтня 2014 року за реєстровим № 3-1305 
ОСОБА_3 , яка померла у вересні 2019 року.
Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 61,1 кв. м., житловою площею 40,6 кв. м., що належить на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 20 березня 2008 року за реєстровим № 5-632 ОСОБА_3 , яка померла у вересні 2019 року.
Зустрічне забезпечення не застосовано.
Ухвала про забезпечення позову підлягає негайному виконанню в порядку, встановленому для виконання судових рішень.
Копію ухвали направлено до Управління державної реєстрації Юридичного департаменту Одеської міської ради - для виконання, та сторонам у справі - для відома та виконання.
Уповноважено ОСОБА_2 або її представника, за умови наявності документів, що підтверджують його повноваження, вживати необхідні заходи для виконання ухвали суду.
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 17 серпня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2020 року скасовано.
Накладено заборону на відчуження і перереєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 та квартиру 
АДРЕСА_2 , після видачі ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину, після смерті у вересні 2019 року ОСОБА_3 .
29 вересня 2021 року ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду 
з касаційною скаргою на постанову Одеського апеляційного суду 
від 17 серпня 2021 року, в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанцій норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення в частині накладення заборони на відчуження і перереєстрацію права власності, та ухвалити нове про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову в повному обсязі.
Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції вийшов за межі апеляційної скарги, оскільки у заяві про забезпечення позову вказувалася вимога про накладення арешту на квартири. Заявник зазначає, що недопустимо здійснювати процесуальні дії, про які не просили учасники процесу. Також ОСОБА_2 вказує на те, що апеляційним судом порушено принцип співмірності заходів забезпечення позову заявленим позовним вимогам.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК Українипровадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши зміст судових рішень 
в оскаржуваній заявником частині, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.
Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом.
Частиною першою статті 150 ЦПК України встановлено перелік видів забезпечення позову. Серед видів забезпечення позову є: накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; накладення арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; заборона вчиняти певні дії; встановлення обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; заборона іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупинення продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупинення стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; зупинення митного оформлення товарів чи предметів; арешт морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; інші заходи у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд може застосувати кілька видів заходів забезпечення позову, перелік яких визначений частиною першою статті 150 цього Кодексу, а також забезпечити позов іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.
Відповідно до вимог частини третьої статті 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.
Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого   у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає                 в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає                 в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, 
з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.
Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом 
в залежності до конкретного випадку.
При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.
Встановивши, що предметом спору, який виник між сторонами у справі,               є стягнення боргу у розмірі 845 536,00 грн за рахунок спадкового майна, після смерті ОСОБА_3 , а саме квартири АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_2 , якою ОСОБА_2 , як спадкоємець, може розпорядитися у будь-який момент після отримання свідоцтва про право на спадщину, а також те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або забезпечити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про застосування такого виду забезпечення позову, як накладення заборони на відчуження і перереєстрацію права власності на квартири.
Посилання у касаційній скарзі ОСОБА_2 на те, що суд апеляційної інстанції вийшов за межі заявлених вимог, є необґрунтованими у зв`язку 
з наступним.
Суд апеляційної інстанції вірно вказав, що накладаючи арешт на спадкове майно, яке належало ОСОБА_3 , суд першої інстанції унеможливив отримання ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину на це майно. Відсутність свідоцтва про право на спадщину позбавляє відповідача права користуватися та розпоряджатися успадкованим майном, тобто бути його повноцінним власником та відповідати перед кредитором.
Верховний Суд погоджується з висновком Одеського апеляційного суду 
з приводу того, що видача свідоцтва про право на спадщину ніяким чином не впливатиме на виконання рішення суду, а навпаки буде доказом прийняття спадкоємцем спадщини спадкодавця та разом з тим і його зобов`язань.
Отже, суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок, що судом першої інстанції не вірно було обрано спосіб забезпечення позову, а забезпечити позов необхідно шляхом заборони на відчуження і перереєстрацію права власності на квартири після видачі ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину, після смерті у вересні 2019 року ОСОБА_3 
Верховний Суд вважає, що ухвалюючи постанову від 17 серпня 2021 року, Одеський апеляційний суд застосував вид забезпечення позову, який 
є співмірним із заявленими позовними вимогами, оскільки ОСОБА_2 
у позові просила стягнути заборгованість саме за рахунок спадкового майна, після смерті ОСОБА_3 , яке складається з квартири АДРЕСА_1 та квартири 
АДРЕСА_2 .
Відповідно до вимог абзацу 6 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 
3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень убачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування судом апеляційної інстанції норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судового рішення в оскаржуваній заявником частині та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд               у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 17 серпня 
2021 року за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову 
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про задоволення вимог кредитора спадкоємцем, відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                      Г. В. Коломієць
                                                                                                           Б. І. Гулько
                                                                                                           Д. Д. Луспеник