Постанова                                            
Іменем  України                    
 
17 листопада 2021 року
м. Київ
 
справа № 274/1832/20
провадження № 61-17701св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого – Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),
Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
представник позивача – ОСОБА_2 ,
відповідач  – квартирно-експлуатаційний відділ м. Житомира,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником – ОСОБА_2 , на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 12 травня 2020 року у складі судді 
Вдовиченко Т. М. та постанову Житомирського апеляційного суду 
від 21 жовтня 2020 року у складі колегії суддів: Галацевич О. М., 
Борисюка Р. М., Григорусь Н. Й.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до квартирно-експлуатаційного відділу м. Житомира про визнання недійсним умов договору надання в користування військовослужбовцю Збройних Сил України штатно-посадового житла.
Позовні вимоги мотивовано тим, що він є наймачем житлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 згідно з договором надання в користування військовослужбовцю Збройних Сил України 
штатно-посадового житла № 7 від 27 квітня 2018 року, укладеного з квартирно-екплуатаційним відділом м. Житомира. Разом із ним за цією адресою проживають його дружина та дочка, 2014 року народження. 
Вважав, що не всі положення зазначеного договору відповідають вимогам керівних нормативних актів, які регламентують порядок забезпечення житлом військовослужбовців Збройних Сил України. Зокрема пунктом 1.4 договору передбачено, що він не надає користувачу та членам його сім`ї права реєструвати місце проживання за адресою житлового приміщення та не є підставою для проведення такої реєстрації, натомість згідно документів, витребуваних у відповідача, вбачається, що виділене йому в користування житлове приміщення має статус службового житла. Відповідно до пункту 3.14 договору передбачено, що у разі переведення на іншу посаду, або звільнення з військової служби наймач зобов`язаний негайно повідомити про це власника та у місячний термін звільнити житлове приміщення разом з членами сім`ї, при цьому дія договору припиняється. За пунктом 4.5. договору власник має право вимагати від користувача звільнення житлового приміщення у разі використання його не за цільовим призначенням, переміщенням на іншу посаду, звільнення користувача з військової служби, а також припинення дії договору у відповідності з пунктом 3.15 договору. 
Вказував, що такої підстави, як переведення військовослужбовця на іншу посаду не передбачено жодним нормативним актом, який регулює порядок забезпечення їх житловими приміщеннями. Визначення такого статусу житла, як «штатно-посадове» також не регламентовано Інструкцією з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей житловими приміщеннями. Крім того, вказує на те, що відповідно до пункту 14 розділу IV Інструкції рішення комісії з контролю є підставою для оформлення протягом десяти робочих днів 
квартирно-експлуатаційних органів Міністерства оборони України району та подання до виконавчих органів районної, міської, районної у місті ради документів для видачі спеціального ордера, який є єдиною підставою для вселення в надане службове жиле приміщення, тому вказана обставина визначає протиправною бездіяльність квартирно-експлуатаційного відділу м. Житомира щодо невчинення дій по видачі спеціального ордеру на службове житлове приміщення.
Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним абзац 2 пункту 1.4. договору надання в користування військовослужбовцю Збройних Сил України штатно-посадового житла № 7, укладеного 27 квітня 2018 року між ним та квартирно-експлуатаційним відділом м. Житомира; визнати недійсним пункт 3.14 договору в частині звільнення приміщення та припинення дії договору за наслідком переведення користувача на іншу посаду; визнати недійсним пункт 4.5 договору в частині звільнення приміщення та припинення дії договору за наслідком переведення користувача на іншу посаду; зобов`язати квартирно-експлуатаційний відділ м. Житомира оформити та подати до виконавчого комітету Бердичівської міської ради документи для видачі йому спеціального ордера для вселення в надане службове жиле приміщення за адресою: 
АДРЕСА_2 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області 
від 12 травня 2020 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що між сторонами виникли договірні відносини з приводу користування штатно-посадовим (службовим) житлом. 27 квітня 2018 року позивачем договір № 7 про надання в користування штатно-посадового житла було укладено добровільно, на момент укладення договору позивач не заперечував проти його умов.
Суд звернув увагу на те, що на час розгляду цієї справи діє та є чинним наказ Міністра оборони України від 31 січня 2019 року № 40 «Про проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців ЗС України» та наказ командира в/ч НОМЕР_1 від 13 квітня 2018 року «Про закріплення штатно-посадового службового житла у в/ч НОМЕР_1 ». Зазначені накази є чинними та не скасованими, як такі, що суперечать Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями та іншим нормативно-правовим актам, які регулюють порядок забезпечення службовим житлом військовослужбовців Збройних Сил України.
У матеріалах справи відсутнє рішення командира в/ч НОМЕР_1 про надання ОСОБА_1 службового житлового приміщення, як і не надано стороною позивача копії рапорту, на підставі якого йому виділялося житлове приміщення на адресою: АДРЕСА_2 .
Суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, оскільки вони є передчасними, штатно-посадове (службове) житло надавалося позивачу в порядку проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України, цей експеримент триває, таким, що суперечить чинному законодавству України не визнавався.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Житомирського апеляційного суду від 21 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 12 травня 2020 року – без змін.
Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що позивачем оспорений договір укладено добровільно, на момент укладення договору він не заперечував проти його умов, укладення договору відповідає положенням статті 6, частині першій статті 626, частині першій статті 628 ЦК України, у зв`язку з чим він є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Також суд вказав, що штатно-посадове (службове) житло надавалося позивачу в порядку проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних сил України, цей експеримент триває на підставі чинних наказу Міністра оборони України від 31 січня 2019 року № 40 «Про проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців ЗСУ» та наказу командира в/ч НОМЕР_1 за № 276 13 квітня 2018 року «Про закріплення 
штатно-посадового службового житла у в/ч НОМЕР_1 ».
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
У листопаді 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга 
ОСОБА_1 , подана представником – ОСОБА_2 , на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 12 травня 2020 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 21 жовтня 
2020 року, в якій представник заявника просить скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , посилаючись на те, що суди в оскаржуваних судових рішеннях застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційну скаргу мотивовано тим, що основним нормативно-правовим актом, який регулював порядок забезпечення військовослужбовців житлом на час виникнення спірних правовідносин була Інструкція з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей житловими приміщеннями, затверджена наказом Міністерства оборони України від 30 листопада 2011 року № 737 (наразі – наказ Міністерства оборони України від 31 липня 2018 року № 380). Підставою для позовних вимог стала та обставина, що оспорені пункти договору напряму суперечать нормам цих актів, що в силу частини першої статті 203 ЦК України, частини першої статті 215 ЦК України визначає їх недійсність.
За витребуваними у відповідача документами та наданими доказами, що не оспорювалось судами, вбачається, що виділене в користування житлове приміщення має статус службового. Немає жодного нормативно-правового акту, який регулює порядок забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України штатно-посадовим житлом чи взагалі визначає таке поняття.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 27 січня 2021 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції. 
У лютому 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 10 листопада 2021 року справу за позовом 
ОСОБА_1 до квартирно-експлуатаційного відділу м. Житомира про визнання недійсним умов договору надання в користування військовослужбовцю Збройних Сил України штатно-посадового житла призначено до судового розгляду. 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У лютому 2021 року до Верховного Суду надійшов відзив квартирно-експлуатаційного відділу м. Житомира на касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником – ОСОБА_2 , у якому він просив зазначену касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржувані судові рішення залишити без змін. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Листами начальника Північного територіального квартирно-експлуатаційного управління від 11 квітня 2018 року та начальника головного управління квартирно-експлуатаційного відділу від 06 квітня 2018 року повідомлено начальнику квартирно-експлуатаційного відділу м. Житомира про проведення експерименту – впровадження механізму забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України штатно-посадовим службовим житлом, відповідно до яких запропоновано закріплювати житлові приміщення за посадами та проводити заселення військовослужбовців на підставі примірного договору, що додається (а. с. 37-38)
31 січня 2019 року Міністром оборони України видано наказ № 40 «Про проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України» (а. с. 43-44).
01 лютого 2019 року начальником головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України затверджено Порядок проведення експерименту із забезпечення службовим житлом, шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України (а. с. 45-49).
Зі змісту цього Порядку вбачається, що службове (штатно-посадове) житло – житлові приміщення, які включено до службового штатно-посадового житла та закріплено на праві оперативного управління за військовою частиною. До службового (штатно-посадового) житла можуть бути віднесені житлові приміщення, які вже мають статус службових, житлові приміщення в об`єктах нового будівництва, реконструкції, придбані, набуті в порядку, передбаченому законодавством, на які зареєстровано право власності за Міністерством оборони України.
З метою отримання службового (штатно-посадового) житла військовослужбовець подає командиру військової частини рапорт разом з довідкою про склад сім`ї, витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про належне військовослужбовцю та членам його сім`ї нерухоме майно, копії облікової картки фізичної особи – платника податків військовослужбовця та членів його сім`ї.
Наказ командира військової частини про закріплення службового (штатно-посадового) житла за відповідними посадами та рапорт військовослужбовця є підставою для укладення договору про надання в користування такого житла.
Зазначений договір не надає військовослужбовцю та членам його сім`ї права зареєструвати місце проживання за адресою відповідного житлового приміщення, а також не є підставою для державної реєстрації речових прав на житлове приміщення. Військовослужбовці, які забезпечуються службовим (штатно-посадовим) житлом та члени їх сімей реєструються за юридичною адресою військової частини.
13 квітня 2018 року наказом командира в/ч НОМЕР_1 за № 276 «Про закріплення штатно-посадового службового житла у в/ч НОМЕР_1 », квартиру АДРЕСА_3 закріплено за посадою помічника командира частини – начальника служби охорони державної таємниці (а. с. 39).
27 квітня 2018 року між Міністерством оборони України в особі начальника квартирно-експлуатаційного відділу м. Житомира підполковника ОСОБА_3 (власник) та військовослужбовцем Збройних Сил України помічником командира частини – начальником служби охорони державної таємниці капітаном ОСОБА_1 (користувач) укладено договір № 7 про те, що власник надає користувачу на строк проходження ним служби на посаді помічника командира частини – начальника служби охорони державної таємниці для проживання житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 . 
Згідно з пунктом 1.4. договору цей договір не надає користувачу та членам його сім`ї права реєструвати місце проживання за адресою житлового приміщення та не є підставою для проведення такої реєстрації. 
Відповідно до пункту 3.1. користувач зобов`язаний використовувати житлове приміщення виключно для проживання. 
Пунктом 3.14 договору передбачено, що у разі переведення на іншу посаду або звільнення з військової служби негайно повідомити про це власника та у місячний термін звільнити житлове приміщення разом із членами сім`ї. При цьому дія договору припиняється. 
Як передбачено пунктом 4.5 договору власник має право вимагати від користувача звільнення житлового приміщення, у разі використання його не за призначенням, переміщення на іншу посаду, звільнення користувача з військової служби, а також припинення дії договору у відповідності з 
пунктом 3.15 договору. 
У пункті 7.4 договору зазначено, що єдиним документом, що підтверджує надання житлового приміщення користувачу та звільнення ним житлового приміщення є підписаний сторонами акт прийому-передачі приміщення, в якому зазначається стан житлового приміщення, обладнання чи іншого майна власника, яке знаходиться в житловому приміщенні (а. с. 10-12).
27 квітня 2018 року між ОСОБА_1  та комісією квартирно-експлуатаційного відділу м. Житомира складено акт приймання-передачі квартири АДРЕСА_4 (а. с. 13).
У книзі обліку службових жилих приміщень станом на 27 квітня 2018 року зазначено, що вищевказана квартира належить квартирно-експлуатаційному відділу м. Житомира. Квартира закріплена за військовою частиною на підставі рішення заступника Міністерства оборони України від 07 грудня 
2017 року № 19087/3/1. У ній мешкає ОСОБА_1 , місце служби в/ч НОМЕР_1 
(а. с. 15).
Відповідно до витягу зі списку розподілу службової житлової площі у АДРЕСА_1 , капітан, помічник командира частини – начальник служби охорони державної таємниці 
в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_1 з 20 жовтня 2017 року перебуває на квартирному обліку. ОСОБА_1 та членам його сім`ї в складі 2 осіб надано житло за адресою: 
АДРЕСА_2 , примітка – службова (а. с. 16).
Згідно з протоколом засідання комісії з контролю за розподілом житла в гарнізонах Збройних Сил України від 05 березня 2018 року № 14 капітану ОСОБА_1 , склад сім`ї 3 особи, надається службове без зняття з квартирного обліку житло за адресою: АДРЕСА_2 
(а. с. 17-19).
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга ОСОБА_1 , подана представником – ОСОБА_2 , задоволенню не підлягає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно із частиною першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до положень статті 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.
Отже відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем оспорений договір укладено добровільно, на момент укладення договору він не заперечував проти його умов, укладення договору відповідає положенням статті 6, частині першій статті 626, частині першій статті 628 ЦК України, у зв`язку з чим він є обов`язковим для виконання сторонами 
(стаття 629 ЦК України). Також суди обґрунтовано вказали, що 
штатно-посадове (службове) житло надавалося позивачу в порядку проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України, цей експеримент триває на підставі чинних наказу Міністра оборони України від 31 січня 2019 року № 40 «Про проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців ЗСУ» та наказу командира в/ч НОМЕР_1 за 13 квітня 
2018 року № 276 «Про закріплення штатно-посадового службового житла у 
в/ч НОМЕР_1 ».
Доводи касаційної скарги щодо неврахування судами правового висновку викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові 
від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, оскільки правовідносини, які розглядались у вказаній справі, не є аналогічними до спірних правовідносин цієї справи.
Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права. 
Підстави для скасування рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції відсутні.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).
Відповідно до частини першої 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником – ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області 
від 12 травня 2020 року та постанову Житомирського апеляційного суду 
від 21 жовтня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                     Є. В. Синельников
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь
                                                                                                            О. М. Осіян
                                                                                                            С. Ф. Хопта
В. В. Шипович