ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

12 жовтня 2021 року                                                        
м.Суми
Справа №588/473/21 
Номер провадження 22-ц/816/1349/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Кононенко О. Ю. ,  Криворотенка В. І. 
з участю секретаря судового засідання – Назарової О.М., 

у присутності :
відповідача - ОСОБА_1 та її представника – адвоката Тютюнника Вячеслава Володимировича , 

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 11 червня 2021 року, ухвалене у складі судді Щербаченко М.В. у м. Тростянець, повний текст якого складено 17 червня 2021 року, 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання частково незаконними та часткове скасування розпорядження органу приватизації, свідоцтва про право власності на житло, 

в с т а н о в и в :

У березні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що у провадженні Тростянецького районного суду Сумської області перебуває судова справа за позовом ОСОБА_1 про визнання його втратившим права користування житловим приміщення. Зі змісту цього позову він довідався, що у 1993 році його мати – ОСОБА_1 одноособово приватизувала квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивач вважає, що приватизація спірної квартира була здійснена незаконно, оскільки він на момент введення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонд» був неповнолітнім та постійно проживав з матір`ю за вказаною адресою, тобто він мав право на придбання житла у власність шляхом приватизації. 
       З огляду на викладене, позивач просив суд ухвалити рішення, яким визнати частково незаконним та частково скасувати: розпорядження органу приватизації від 28 грудня 1993 року №26 щодо приватизації квартири за адресою: АДРЕСА_1 , свідоцтва про право на житло від 28 грудня 1993 року, видане органом приватизації завод «Електропобутприлад», зареєстроване в Охтирському БТІ в реєстрову книгу №41-257, в частині визначення кількості осіб власників та розміру їх часток. 
Рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 11 червня 2021 року позов ОСОБА_2 залишено без задоволення. 
Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. 
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції безпідставно застосував наслідки спливу строку позовної давність, оскільки про порушення свого права він дізнався лише 04 січня 2021 року, після ознайомлення на веб-сайті Судової влади з ухвалою про відкриття провадження по справі за позовом ОСОБА_1 . Зазначає, що він був переконаний в тому, що спірна квартира не була приватизована, а за браком коштів та часу питання щодо її приватизації не вирішував. 
Посилається і на безпідставність висновків суду першої інстанції про те, що він був обізнаний з тим, що не є власником квартири і після досягнення повноліття, а тим більш при заповненні 20 травня 2014 року декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за 2013 рік, міг і повинен був дізнатися про факт приватизації квартири та зміст спірного свідоцтва про право власності на житло від 28 грудня 1993 року. 
Наголошує на тому, що відповідачем не було спростовано на доказах його необізнаність до січня 2021 року із проведеною нею одноособовою приватизацією спірного житлового приміщення. 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначила, що рішення суду першої інстанції вважає законним і обґрунтованим, доводи апеляційної скарги такими, що не впливають на висновки суду, а тому просить у задоволенні апеляційної скарги позивача відмовити. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача та її представника, які заперечили проти доводів апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив, що 28 грудня 1993 року органом приватизації – завод «Електропобутприлад», на підставі розпорядження (наказу) від 28 грудня 1993 року, видано свідоцтво про право власності на житло, а саме на квартиру АДРЕСА_2 на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 8). 
Назва вулиці Комарова була змінена на Відродження. 
Відповідно до копії будинкової книги для прописки громадян, що проживають в будинку АДРЕСА_1 , станом на 28 грудня 1993 року у вказаній квартирі були зареєстровані з ОСОБА_1 (з 18 січня 1985 року), ОСОБА_3 (з 18 січня 1985 року), ОСОБА_4 (23 листопада 1993 року). Позивач ОСОБА_2 значиться зареєстрованим у вказаній квартирі з 05 жовтня 1999 року (а.с. 9-11). 
Також , у спірній квартирі проживав , але не був зареєстрований чоловік відповідачки – ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач пропустив строк позовної давності, так як про те, що він не є співвласником спірної квартири був обізнаний, а після досягнення повноліття міг і повинен був дізнатися про факт приватизації квартири і зміст спірного свідоцтва про право власності на житло від 28 грудня 1993 року. Суд першої інстанції вказував і на те, що позивач не надав доказів на підтвердження того, що він не міг довідатися про приватизацію квартири та про порушення свого права, а також поважності причин пропуску строків позовної давності. 
Проте, з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може погодитися, виходячи з наступного. 
Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно з частиною першою статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Статтею 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
 Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20.12.2007 у справі "Фінікарідов проти Кіпру").
Висновки суду про те, що позивач міг і повинен був бути обізнаним про порушене право на приватизацію з досягненням повноліття - ІНФОРМАЦІЯ_2 , не ґрунтуються на доказах та є лише припущенням. 
Зокрема, матеріали справи не містять будь-яких доказів, які б вказували на те, що позивач знав або міг знати про приватизацію його матір`ю у 1993 році одноособово квартири  АДРЕСА_2 .
Звертаючись до суду з клопотанням про застування наслідків спливу строків позовної давності, відповідач лише вказувала про обізнаність позивача з відсутністю у нього права власності на вказану квартиру, що не свідчить про його обізнаність із порушеним правом на приватизацію. 
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку, що з позовом ОСОБА_2 звернувся до суду з пропуском строків позовної давності, а тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню. 
При вирішенні спору в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів бере до уваги наступні обставини. 
У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до статті 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом.
Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства.
За змістом ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків) та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. 
У частині 3 статті 9 ЖК УРСР визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
За приписами норм Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації.
За змістом ст. 5 вказаного Закону (у редакції, яка діяла станом на час виникнення спірних правовідносин), до членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло на момент введення в дію цього Закону. 
Право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. 
Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. 
Статтею 64 ЖК УРСР визначено, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Судом першої інстанції достовірно встановлено, що на час приватизації ОСОБА_1 вказаного житлового приміщення та видання 28 грудня 1993 року заводом «Електропобутприлад» розпорядження, внаслідок якого відповідач набула у власність у порядку приватизації зазначену квартиру, порушено права неповнолітнього сина ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на отримання у власність житла, оскільки на час здійснення приватизації він був членом сім`ї ОСОБА_1 та проживав у спірній квартирі. 
Вказані висновки суду першої інстанції сторонами не оспорюються, а тому в відповідності до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядаються.
За таких обставин, враховуючи те, що відповідачем неправомірно приватизовано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , чим порушено права неповнолітнього на приватизацію цього житла в силу Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», а тому колегія суддів дійшла до висновку, що розпорядження органу приватизації від 28 грудня 1993 року за №26 про передачу у власність спірної квартири та свідоцтва про право власності на житло підлягають скасуванню як незаконні. 
З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову ОСОБА_2 . 
Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи задоволення позовних вимог та доводів апеляційної скарги, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 належить стягнути судовий збір у розмірі 908 грн 00 коп. за розгляд справи в суді першої інстанції та 1362 грн 00 коп. за апеляційний перегляд рішення суду. 
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374 ч. 1 п. 2, 376 ч. 1 п. 2, 4, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити. 
Рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 11 червня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Позов ОСОБА_2 задовольнити.
Визнати незаконним та скасувати розпорядження органу приватизації – завод «Електропобутприлад» від 28 грудня 1993 року за №26 про передачу квартири за адресою: АДРЕСА_1 у приватну власність ОСОБА_6  та свідоцтво про право власності на житло від 28 грудня 1993 року, яким посвідчено, що право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1  належить  ОСОБА_1 . 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 908 гривень 00 копійок судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 1362 гривні 00 копійок судового збору за апеляційний перегляд рішення суду. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складене 12 жовтня 2021 року.

Головуючий -                                                                                О. І. Собина

Судді:                                                                                             О.Ю. Кононенко 

В.І. Криворотенко