У Х В А Л А 
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
11 листопада 2021 року                                                                              
м. Київ
 
справа № 316/1127/17
провадження № 51-4377км20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду (далі – Суд):
 
головуюча                                       ОСОБА_1 ,
судді:                                                 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
 
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 05 серпня 2021 року,
 
встановив:
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Василівського районного суду Запорізької області від 13 лютого 
2020 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 115 та ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 194 Кримінального Кодексу України (далі - КК України) та призначено йому покарання: за ч. 1 ст. 115 КК України– у виді позбавлення волі на строк 10 років; за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 194 КК України – у виді позбавлення волі на строк 4 роки. 
На підставі ч. 1 ст. 70 КК Українишляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено ОСОБА_5  покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.
Вирішено питання щодо речових доказів, процесуальних витрат.
 
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 05 серпня 2021 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_5  залишено без задоволення, а вирок Василівського районного суду Запорізької області від 13 лютого 2020 року – без зміни.
Як установлено судами, 01 травня 2017 року у період часу з 19:30 до 19:50 ОСОБА_5 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись у квартирі АДРЕСА_1 , діючи умисно, через неприязні відносини, які склалися на ґрунті раптово виниклого конфлікту з ОСОБА_6 , під час спільного вживання спиртних напоїв, маючи умисел на вбивство останнього, завдав множинні удари кулаками рук та взутими ногами в голову, шию та по тулубу потерпілого, спричинивши останньому тяжкі тілесні ушкодження, що призвели до його смерті на місці.
Після чого ОСОБА_5 цього ж дня приблизно у період часу з 19:50 до 20:00, знаходячись у стані алкогольного сп`яніння, перебуваючи у приміщенні квартири АДРЕСА_1 , яка на праві приватної власності належить ОСОБА_7 , маючи намір на умисне пошкодження чужого майна у великих розмірах, здійснив підпал майна, що знаходилося у зазначеній квартирі, після чого залишив місце злочину, тим самим вчинив всі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця - умисного пошкодження чужого майна, у великих розмірах, а саме квартири, вартість якої складає 420 000 гривень, шляхом підпалу, але злочин не було доведено до кінця з причин, які не залежали від його волі, оскільки пожежа була своєчасно виявлена сусідами та ліквідована працівниками Державної пожежно-рятувальної частини №13 Головного управління Державної служби надзвичайних ситуацій України у Запорізькій області, однак в результаті дії вогню було пошкоджено майно ОСОБА_7 , тим самим ОСОБА_5 спричинив матеріальну шкоду останній на загальну суму 32 500 гривень.
 
Короткий зміст наведених у касаційній скарзі вимог та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 виклала вимогу про скасування ухвали суду апеляційної інстанції, у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. В обґрунтування своїх вимог вказує на застосування незаконних методів під час досудового розслідування відносно ОСОБА_5 , а також посилається на невідповідність дат проведених слідчих дій. Вважає порушеним право на захист засудженого, у зв`язку з неналежним виконанням іншим захисником своїх обов`язків. Крім того, зазначає, що суд апеляційної інстанції не задовольнив клопотання про допит осіб, яких засуджений просив допитати.

Мотиви Суду
Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, долучені до неї копії судових рішень, дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі 
п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК України)з огляду на таке.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5  та правильність кваліфікації  його дій за ч. 1 ст. 115 та ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 194 КК України у касаційній скарзі захисником не оскаржуються.
Згідно із положеннями ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій  у межах касаційної скарги.
Доводи касаційної скарги захисника ОСОБА_4 про застосування відносно 
ОСОБА_5 незаконних методів під час досудового розслідування, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.
Апеляційний суд зазначив, що зміст апеляційної скарги засудженого та його численних доповнень свідчить про те, що він жодного разу не посилався на застосування до нього недозволених методів досудового розслідування і не ставив питання про недопустимість доказів у зв`язку з такими обставинами. Про застосування до нього недозволених методів досудового розслідування було зазначено лише в касаційній скарзі захисника.
Між тим, в заяві ОСОБА_5 зазначив про те, що всі свої покази він надав правдиво без застосування до нього фізичного або психологічного тиску з боку співробітників поліції. Також засуджений зазначив, що він добровільно, ще до їх вилучення, видав співробітникам поліції речові докази та написав зізнання у вчиненні злочинів. При цьому ОСОБА_5   вважав дії слідчих упередженими та односторонніми.
Під час апеляційного розгляду сторона захисту також не зазначала про застосування до ОСОБА_5 фізичного чи психологічного тиску під час досудового розслідування і не змогла пояснити, які саме докази, на переконання захисту, є недопустимими і у зв`язку з чим.
Посилання засудженого на застосування до нього під час затримання фізичної сили та психологічного тиску спростовані апеляційним судом даними протоколу затримання від 03 травня 2017 року, який ОСОБА_5 підписав без будь-яких зауважень чи заяв, та висновком судово-медичної експертизи №89.
Зазначені доводи захисника не знайшли свого підтвердження під час повторного апеляційного розгляду, оскільки ні захисник, ні засуджений не змогли послатись на обставини застосування органом досудового розслідування до нього фізичного та психологічного впливу. Це спростовується змістом апеляційних скарг засудженого і доповнень до них.
Колегія суддів апеляційного суду за наслідками апеляційного розгляду не встановила обставин, які би вимагали проведення належної перевірки шляхом ініціювання здійснення офіційного розслідування уповноваженим органом, а тому відсутні підстави для проведення такої перевірки.
Доводи захисника про невідповідність дат проведених слідчих дій були визнані апеляційним судом необґрунтованими, оскільки засудженим не зазначено, які конкретно порушення було допущено та дати яких саме слідчих дій не співпадають.
Що стосується доводів касаційної скарги захисника ОСОБА_4 про порушення права засудженого на захист, у зв`язку з неналежним виконанням захисником 
ОСОБА_8 своїх обов`язків, то вони також були перевірені судом апеляційної інстанції, який визнав їх надуманими, оскільки у матеріалах справи відсутні об`єктивні дані про неналежне виконання професійних обов`язків адвоката, які б могли призвести до істотного обмеження чи порушення прав засудженого. З матеріалів провадження вбачається, що захисник ОСОБА_8 активно допомагав ОСОБА_5 , підтримував його позицію та висловлював свою думку з приводу обставин справи на користь засудженого і не діяв всупереч його волі, що є безумовним обов`язком захисника, визначеним положеннями ст.47 КПК України. Відтак, обставин неспроможності захисника ОСОБА_8 у належному захисті та порушень права на захист, не встановлено.
Доводи захисника про те, що суд апеляційної інстанції не допитав осіб, яких засуджений просив допитати, є неспроможними.
Як убачається з ухвали Запорізького апеляційного суду від 05 серпня 2021 року, свідок ОСОБА_9 був допитаний судом першої інстанції. Визначених законом правових підстав для повторного допиту даного свідка засуджений не навів.
Що стосується клопотання про допит свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , то засуджений не зазначив адреси проживання даних свідків, а відтак наявний обґрунтований сумнів у існуванні зазначених свідків. ОСОБА_5 пояснив, що дані свідки не були очевидцями подій, що є предметом розгляду у даній справі. Про обставини вчинених злочинів даним особам відомо зі слів самого засудженого, тобто їх показання є показаннями з чужих слів.
Клопотання про допит слідчих у справі та захисника ОСОБА_8 не було задоволено з огляду на ч. 2 ст. 65, ч. 7 ст. 97 КПК України.
Апеляційний розгляд проведено відповідно до вимог кримінального процесуального закону. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України, а доводи апеляційної скарги засудженого аналогічні тим, що наведені в касаційній скарзі захисника ОСОБА_4 , перевірені апеляційним судом повною мірою та спростовані з наведенням докладних мотивів прийнятого рішення.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
 
Враховуючи наведене, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Верховний Суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 05 серпня 2021 року.
 
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.
 
Судді:

 
ОСОБА_1                                       ОСОБА_2                                       ОСОБА_3