ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/24383/20                                             Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Добрівська Н.А.,                                                                                   
                                                                                                                                     Суддя-доповідач Кобаль М.І.         

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого                                   Кобаля М.І.,
суддів                                            Бужак Н.П., Костюк Л.О., 
при секретарі                                   Хмарській К.І.
за участю:
представника позивача:              Клименко Є.Г.
представника відповідача:          Качур Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 квітня 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії, -
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 (далі по тексту - позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) (далі по тексту - відповідач, ЦМУ Мін`юсту (м. Київ)) в якому просила: 
- визнати протиправними дії ЦМУ Мін`юсту (м. Київ) щодо відмови у реєстрації приватної нотаріальної діяльності ОСОБА_2 , у зв`язку із необхідністю складання нею нового кваліфікаційного іспиту;
- зобов`язати ЦМУ Мін`юсту (м. Київ) видати ОСОБА_2 реєстраційне посвідчення про реєстрацію приватної нотаріальної діяльності по Київському міському нотаріальному округу.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 квітня 2021 року значений позов задоволено. 
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій останній просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, які з`явилися у призначене судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного. 
Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 27.04.2004 року ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право на зайняття нотаріальною діяльністю №5120.
Приватну нотаріальну діяльність по Маріупольському міському нотаріальному округу зареєстровано 14 червня 2004 року та видано реєстраційне посвідчення №254.
Починаючи з 01.08.2012 року приватну нотаріальну діяльність ОСОБА_2 по Маріупольському міському нотаріальному округу припинено, відповідно до наказу начальника Головного управління юстиції у Донецькій області від 01 серпня 2012 року №510/1.
Згідно акта приймання-передавання документів до державного нотаріального архіву від 07.08.2012 року, у зв`язку з припиненням нотаріальної діяльності приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу ОСОБА_2, остання передала, а Донецький обласний державний нотаріальний архів прийняв на зберігання документи за 2004-2012 роки та довідкову інформацію про них.
22.07.2020 року ОСОБА_2 подала заяву до ЦМУ Мін`юсту (м. Київ), в якій просила зареєструвати її приватну нотаріальну діяльність по Київському міському нотаріальному округу. До вказаної заяви додані:
- свідоцтво про право на зайняття нотаріальною діяльністю та його засвідчена копія;
- документ, що підтверджує право власності або право оренди на приміщення для розташування робочого місця (контори) приватного нотаріуса, чи договір про співпрацю з іншим приватним нотаріусом, який надає заявнику відповідне приміщення, та його засвідчена копія (договір найму квартири від 01 липня 2020 року про прийняття в тимчасове строкове платне користування квартири номер АДРЕСА_1 );
- дві фотокартки розміром 3x4 см;
- власноруч заповнена особова картка, форма якої наведена в додатку 1 до Положення про порядок реєстрації приватної нотаріальної діяльності та заміщення приватного нотаріуса, затвердженого  наказом Міністерства юстиції України від 22 березня 2011 року № 871/5;
- акт про сертифікацію робочого місця (контори) (акт від 21 липня 2020 року з висновком, що «приміщення за адресою: АДРЕСА_1 може бути використане для розташування в ньому робочого місця ОСОБА_2 , яка має намір займатися приватною нотаріальною діяльністю в Київському міському нотаріальному окрузі.»).
Листом за підписом заступника начальника Управління нотаріату Доліної Н. від 30 липня 2020 року за №23664/6-20 «Про результати розгляду заяви» ОСОБА_2 повідомлено, що для реєстрації приватної нотаріальні діяльності, їй необхідно «вчинити усі дії, визначені чинним законодавством». У вказаному листі підкреслено, що якщо особа протягом трьох років після отримання свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю не здійснювала приватну нотаріальну діяльність, не працювала нотаріусом, консультантом державної нотаріальної контори чи помічником (консультантом) приватного нотаріуса, не була посадовою особою, яка здійснює керівництво та контроль за діяльністю нотаріату, їй необхідно до реєстрації приватної нотаріальної діяльності підтвердити свою кваліфікацію шляхом складання нового кваліфікаційного іспиту.
Вважаючи протиправними дії відповідача щодо відмови у реєстрації приватної нотаріальної діяльності, позивачка звернулася до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.
Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка, після отримання у 2004 році свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю, здійснювала приватну нотаріальну діяльність до 2012 року, тобто значно більше, ніж три роки.
Також, судом зазначено, що свідоцтво про право на зайняття нотаріальною діяльністю видане позивачці 27 квітня 2009 року, а вперше приватна нотаріальна діяльність зареєстрована 14 червня 2004 року, відповідно, норми частини восьмої статті 10 Закону України «Про нотаріат» за принципом дії закону у часі не можуть бути поширені на відносини, що виникли до її прийняття.
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Спірні правовідносини регулюються  Конституцією України та Законом України «Про нотаріат»  (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до положень  статті 1 Закону України «Про нотаріат» нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.
Вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси).
Згідно з частинами 1-2  статті 3 Закону України «Про -нотаріат»  нотаріус - це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність у державній нотаріальній конторі, державному нотаріальному архіві або незалежну професійну нотаріальну діяльність, зокрема посвідчує права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняє інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.
Нотаріусом може бути громадянин України, який має повну вищу юридичну освіту, володіє державною мовою відповідно до рівня, визначеного  Законом України «Про забезпечення функціонування української мови як державної», має стаж роботи у сфері права не менш як шість років, з них помічником нотаріуса або консультантом державної нотаріальної контори - не менш як три роки, склав кваліфікаційний іспит і отримав свідоцтво про право на зайняття нотаріальною діяльністю. Не може бути нотаріусом особа, яка має судимість, обмежена у дієздатності або визнана недієздатною за рішенням суду.
Відповідно до положень частини 1  статті 24 Закону України «Про нотаріат»  реєстрація приватної нотаріальної діяльності провадиться Головним управлінням юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головними управліннями юстиції в областях, містах Києві та Севастополі на підставі заяви особи, яка має свідоцтво про право на зайняття нотаріальною діяльністю, та акта про сертифікацію про відповідність робочого місця (контори) приватного нотаріуса встановленим цим Законом умовам. У заяві зазначається назва нотаріального округу, в якому особа буде займатися нотаріальною діяльністю.
Відповідно до частини 3  статті 24 Закону України «Про нотаріат» до заяви про реєстрацію приватної нотаріальної діяльності додаються:
- свідоцтво про право на зайняття нотаріальною діяльністю та його засвідчена копія;
- документ, що підтверджує право власності або право оренди на приміщення для розташування робочого місця (контори) приватного нотаріуса, чи договір про співпрацю з іншим приватним нотаріусом, який надає заявнику відповідне приміщення, та його засвідчена копія;
- дві фотокартки розміром 3х4 см;
- паспорт громадянина України, який подається особисто.
Частиною 5 статті 24 Закону України «Про нотаріат» регламентовано, що реєстраційне посвідчення видається Головним управлінням юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головними управліннями юстиції в областях, містах Києві та Севастополі у семиденний строк після подання заяви. Відмова у реєстрації приватної нотаріальної діяльності допускається у разі, якщо подані документи не відповідають установленим вимогам, а також з підстав, передбачених пунктом 81  частини першої  статті 30 цього Закону. Про видачу реєстраційного посвідчення Головне управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головні управління юстиції в областях, містах Києві та Севастополі повідомляють податкові органи за місцем постійного проживання приватного нотаріуса.
Відповідно до частини 7  статті 24 Закону України «Про нотаріат»  приватний нотаріус зобов`язаний розпочати нотаріальну діяльність протягом 30 робочих днів після видачі реєстраційного посвідчення.
З наведених норм Закону слідує, що особа, яка отримала свідоцтво про право на зайняття нотаріальною діяльністю, має право вчиняти нотаріальні дії, у тому числі, обравши напрям приватної нотаріальної діяльність; у свою чергу, підставою для початку здійснення нотаріальної діяльності приватним нотаріусом є відповідна реєстрація та отримання реєстраційного посвідчення.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право на зайняття нотаріальною діяльністю №5120, видане 27 квітня 2004 року Міністерством юстиції України.
14.06.2004 року зареєстровано приватну нотаріальну діяльність позивача по Маріупольському міському нотаріальному округу і видано реєстраційне посвідчення №254.
Наказом Головного управління юстиції у Донецькій області від 01 серпня 2012 року №510/1 припинено нотаріальну діяльність ОСОБА_2 по Маріупольському міському нотаріальному округу.
Тобто, здійснення ОСОБА_2 нотаріальної діяльності в період з 2004 року по 2012 рік підтверджено належними доказами, а саме: актом приймання-передавання документів до державного нотаріального архіву від 07 серпня 2012 року, та не спростовано відповідачем.
Згідно з частиною 8  статті 10 Закону України «Про нотаріат»  (в редакції, чинній на час вчинення відповідачем оскаржуваних дій) визначено, що особа, приватна нотаріальна діяльність якої не здійснювалася протягом трьох років після отримання свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю і яка не працювала нотаріусом, консультантом державної нотаріальної контори чи помічником (консультантом) приватного нотаріуса, не була посадовою особою, яка здійснює керівництво та контроль за діяльністю нотаріату, до подання заяви про реєстрацію нотаріальної діяльності повинна підтвердити свою кваліфікацію шляхом складання нового кваліфікаційного іспиту в порядку, встановленому Міністерством юстиції України.
Разом з тим, згідно наявних у матеріалах справи доказів, ОСОБА_2 після отримання у 2004 році свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю здійснювала приватну нотаріальну діяльність до 2012 року, тобто значно більше, ніж три роки.
Верховний Суд у своїй постанові від 06 травня 2020 року у справі № 826/18377/16 оцінюючи подібні спірним правовідносини наголошував про відсутність підстав для складення нового кваліфікаційного іспиту у разі здійснення нотаріальної діяльності після отримання свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю здійснювала.
Згідно частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Крім того, у застосованій ЦМУ Мін`юсту (м. Київ) редакції, частина 8 статті 10 Закону України «Про нотаріат» викладена відповідно до Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про нотаріат», який набрав чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію з 01 січня 2012 року.
Разом з тим, як встановлено вище, свідоцтво про право на зайняття нотаріальною діяльністю видане ОСОБА_2 27 квітня 2009 року, а вперше приватна нотаріальна діяльність зареєстрована 14 червня 2004 року, відповідно, норми частини восьмої  статті 10 Закону України «Про нотаріат» за принципом дії закону у часі не можуть бути поширені на відносини, що виникли до її прийняття.
Так, відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Як випливає з рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої  статті 58 Конституції України  (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 09 лютого 1999 року №1-99/рп, за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій  статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Щодо позовної вимоги про зобов`язання ЦМУ Мін`юсту (м. Київ) видати реєстраційне посвідчення про реєстрацію приватної нотаріальної діяльності по Київському міському нотаріальному округу, суд, з урахуванням поданих ОСОБА_2 документів до заяви від 22 липня 2020 року, а також зважаючи на відсутність інших підстав для відмови позивачу у вчиненні відповідних дій, окрім спростованої у цьому судовому рішенні, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для її задоволення.
Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно частини 1, пункту 10 частини 2 статті 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.
Так, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід врахувати положень статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  (право на ефективний засіб юридичного захисту) під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі по тексту - Конвенція), була ратифікована  Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, та відповідно до  статті 9 Конституції України  є частиною національного законодавства.
Згідно частини 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Словосполучення «відповідно до закону» вимагає, по-перше, аби оспорюваний захід мав юридичну основу у національному праві. По-друге, воно стосується якості закону, про який ідеться, і передбачає вимогу, що такий закон має бути доступний для відповідної особи, яка, крім того, повинна мати можливість передбачити його наслідки для себе, і такий закон повинен відповідати принципу верховенства права (п. 55 рішення Суду у справі  проти Швейцарії від 25.03.1998 р. (Reports of Judgments and Decisions 1998-II)).
Зазначене словосполучення означає, зокрема, що норми національного права мають бути достатньо передбачуваними, аби вказати особам на обставини та умови, за яких органи влади мають право вдатися до заходів, які впливатимуть на конвенційні права цих осіб (п. 39 рішення Суду у справі  .G. and Others проти Болгарії    від 24 квітня 2008 року (справа № 1365/07)).
Більше того,  закон  повинен надавати певний ступінь юридичного захисту від свавільного втручання з боку органів влади. Наявність спеціальних процесуальних гарантій є важливою у цьому контексті. Те, що вимагається через такі гарантії, буде залежати, принаймні до певної міри, від характеру та ступеня втручання, що розглядається (п. 46 рішення Суду у справі  .G. and J.H. проти Сполученого Королівства    (справа № 44787/98, ECHR 2001-IX))та див.п.169-170 рішення ЄСПЛ у справі    Олександр Волков проти України    (заява № 21722/11).
Тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду (рішення у справі    Скордіно проти Італії (Scordino v. Italy) (№ 1) [ВП], № 36813/97, пункти 190 та 191, ECHR 2006-V та    п.52 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі    Щокін проти України    (заяви №№23759/03 та 37943/06), від 14 жовтня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 14 січня 2011року    ).
З огляду на зазначене, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 6 КАС України).
Верховенство права є найважливішим принципом правової держави. Змістом цього принципу є пріоритет (тобто верховенство) людини, її прав та свобод, які визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Цей принцип закріплено у ст. 3 Конституції України.
Окрім того, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Відповідно до пункту 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Згідно пункту 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Отже, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. 
Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. 
У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов`язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).
Аналіз наведених положень дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції дійти висновку, що даний адміністративний позов підлягає задоволенню, а тому доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу суду.
Колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.
Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. 
Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.
У зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України ( м. Київ ) - залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 квітня 2021 року - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя:                                                                      М.І. Кобаль

Судді:                                                                                          Н.П. Бужак

                                                                                                              Л.О. Костюк

Повний текст виготовлено 14.12.2021 року