Постанова                                                   
іменем України
16 листопада 2021року
м. Київ
справа № 523/15370/19
провадження № 51-716км21
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду:
головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                               ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
засудженого 
(в режимі відеоконференції)      ОСОБА_5 ,              
захисника                                       
(в режимі відеоконференції)      ОСОБА_6 ,
прокурора                                       ОСОБА_7 ,
розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_5 – ОСОБА_6 на вирок Одеського апеляційного суду від 28 січня 2021 року в кримінальному провадженні, відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12016160490003622 від 05 червня 2016 року,  за обвинуваченням 
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Мирне Кілійського району Одеської області, мешканця м. Одеси, такого, що судимості не мав,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 18 лютого 2020 року ОСОБА_5 засуджено за частиною 2 статті 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік.
На підставі статті 75 КК ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання з випробуванням строком на 3 роки з покладанням обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 частини 1 статті 76 КК.
Як установлено судом та детально викладено у вироку суду першої інстанції, ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за вчинення кримінального правопорушення за наступних обставин. 
04 червня 2016 року ОСОБА_5 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, позбавив себе можливості правильно орієнтуватися в дорожній обстановці, достеменно знаючи, що керування транспортними засобами у стані алкогольного сп`яніння заборонено, здійснив керування автомобілем «Toyota», р.н НОМЕР_1 , чим допустив порушення вимог пп. «а» п. 2.9 Правил дорожнього руху.
У подальшому 04 червня 2016 року водій ОСОБА_5 грубо порушив пункти: 1.5., 2.3. «б»; 8.4 «в», 10.1, 12.1, 12.2., 12.9. «б», 12.10., 12.101. «б», 19.3 Правил дорожнього руху та дорожнього знака 3.29 п. 3 розділу 33 «Дорожні знаки» зазначених Правил, що виразилося в тому, що ОСОБА_5 у зазначені день та час, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керував технічно справним вищевказаним автомобілем «Toyota», а саме із ввімкнутим освітленням передніх фар, у темну пору доби, за достатньої видимості здійснював рух по освітленій вуличними ліхтарями ділянці, по асфальтованому сухому дорожньому покриттю проїзної частини вул. Миколаївська дорога в м. Одесі, по якій організований двосторонній дворядний рух у кожному напрямку та реверсивною смугою по середині, рух по якій був дозволений у напрямку вул. 1-й Лузанівський провулок, по лівій смузі з боку вул. Лузанівська в напрямку вул. 1-й Лузанівський провулок, зі швидкістю понад 60 км/год.
Наближаючись до розташованого праворуч будинку №253/1 на вул. Миколаївська дорога та ділянки зміни напрямку руху вліво на смугу реверсивного руху у зв`язку з проведенням ремонтних робіт за відповідним тимчасовим дорожнім огородженням, про що своєчасно було повідомлено встановленими дорожніми знаками 1.37 «Дорожні роботи», 1.5.2 «Звуження дороги», 4.8 «Об`їзд перешкоди з лівого боку», ОСОБА_5 неправильно оцінивши дорожню обстановку, яка склалася, проігнорувавши вимоги дорожнього знака 3.29 «Обмеження максимальної швидкості 20 км/год», не зменшив швидкості керованого ним автомобіля до зазначеної величини для безпечного об`їзду перешкоди, перестроївся в реверсивну смугу та продовжив рух керованого автомобіля, не зменшуючи швидкості (60 км/год), вкрай уважним не був, обрав швидкість руху керованого автомобіля без урахування дорожньої обстановки, яка не забезпечує безпеку і не дає можливості йому постійно контролювати рух автомобіля, за дорожньою обстановкою постійно не слідкував, чим виявив злочинну самовпевненість, тобто, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків, легковажно розраховував на їх відвернення.
Не зважаючи на те, що ОСОБА_5 завчасно був проінформований, що рух праворуч небезпечний внаслідок проведення ремонтних робіт працівниками «Інфоксводоканалу», які знаходилися на лівій смузі вул. Миколаївська дорога, внаслідок чого допустив виїзд свого транспортного засобу на ліву смугу попутного напрямку, рух по який був заборонений, де спершу скоїв наїзд на конуси, а далі на вищезазначене третє дерев`яне огородження та працівника «Інфоксводоканалу» ОСОБА_9 , який стояв за цим огородженням.
Внаслідок дорожньо-транспортної події ОСОБА_9 отримав тяжкі тілесні ушкодження, за критеріями небезпеки для життя та розладу здоров`я, поєднаного зі стійкою втратою загальної працездатності не менш ніж на одну третину (не менш 33%). При цьому, травма правої нижньої кінцівки призвела до необхідності ампутації на межі верхньої та середньої третини правого стегна, що згідно зі статтею 139 «Інструкції про порядок організації та проведення лікарсько-страхової експертизи» спричинило постійну втрату загальної працездатності в розмірі 70% (сімдесят відсотків). 
Переглядаючи вказаний вирок суду першої інстанції, 28 січня 2021 року апеляційний суд постановив новий вирок, яким скасовано вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 18 лютого 2020 року в частині звільнення від відбування покарання з випробуванням.
ОСОБА_5 вважається засудженим за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 КК, до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.
На підставі частини 5 статті 72 КК (у ред. Закону від 26 листопада 2015 року №838-VIII) ОСОБА_5 зараховано в строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, а саме з 23 вересня по 21 жовтня 2019 року включно.
У решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
Ухвалено строк відбування покарання  ОСОБА_5  обчислювати з 28 січня 2021 року.
Засудженого  ОСОБА_5 ухвалено затримати в залі суду та доставити під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» для виконання вироку.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ставить вимогу про зміну вироку апеляційного суду шляхом звільнення засудженого на підставі статей 75, 76 КК від відбування покарання з випробуванням строком 3 роки та із покладенням на нього обов`язків. Посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Свої вимоги захисник обґрунтовує тим, що засуджений повністю визнав свою вину, з місця вчинення кримінального правопорушення не втікав та з початку провадження не переховувався, відвідував потерпілого, просив у нього вибачення та надавав і до цього часу надає йому матеріальну допомогу, має роботу, де характеризується позитивно, має на утриманні хворих батьків-пенсіонерів, раніше не притягувався до кримінальної та адміністративної відповідальності, характеризується за місцем роботи та проживання позитивно, з моменту події минуло три роки, і засуджений показав, що він є законослухняним громадянином, у зв`язку з чим прокурор, що брав участь у суді першої інстанції, запропонував застосування положень статей 75, 76 КК, потерпілий та його представник погодилися з вироком першої інстанції та не оскаржували його, засуджений має намір повністю розрахуватися з потерпілим, що не зміг реалізувати через введені карантинні заходи, що обмежили роботу на підприємстві, але він не відмовляється від погашення боргу.
Крім того, вказує на те, що прокурор ОСОБА_10 позбавлений можливості подавати апеляційну скаргу, що вважає підставою для залишення її без руху. У поданій апеляційній скарзі ним вказувалося лише про не зазначення у вироку суду першої інстанції про звільнення засудженого від основного чи додаткового покарання, але суд не уточнив вирок, а погіршив становище засудженого. 
Заслухавши доповідь судді, доводи засудженого та його захисника, які підтримали касаційну скаргу, доводи прокурора, яка заперечувала проти задоволення касаційної скарги, обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі, та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає на наступних підставах. 

 
Мотиви Суду
Згідно зі статтею 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі — КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Обґрунтованості доведення винуватості засудженого ОСОБА_5 за частиною 2 статті 286 КК та правильності кваліфікації його дій у касаційній скарзі захисник не заперечує та не оскаржує.
Доводи захисника щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність колегія суддів вважає необґрунтованими.
Відповідно до вимог статті 65 КК, суд при призначенні покарання повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинений злочин, визначаються статтею 69 цього Кодексу.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Суд першої інстанції, звільняючи засудженого від відбування покарання з випробуванням, враховував характер і обставини вчиненого кримінального правопорушення, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Зокрема, те, що  ОСОБА_5 є особою раніше не судимою, вперше притягується до кримінальної відповідальності, вчинив навмисне кримінальне правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких, працює водієм екскаватора, одружений, має на утриманні дружину та матір, яка хворіє, за місцем реєстрації та роботи характеризується позитивно. Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченому, визнано щире каяття, визнання своєї вини, активне сприяння розкриттю злочину, часткове відшкодування шкоди. Обставинами, які обтяжують покарання, визнано вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.
На підставі викладеного, з метою запобігання вчиненню ним нових злочинів та беручи до уваги думку представника потерпілого, який просить призначити покарання відповідно до вимог законодавства, суд дійшов висновку про те, що виправлення засудженого можливе без його ізоляції від суспільства із призначенням покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, а також із застосуванням додаткової міри покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.
Проте суд апеляційної інстанції не погодився з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для застосування до ОСОБА_5 інституту звільнення від відбування покарання відповідно до статті 75 КК, вважаючи, що такий висновок було зроблено без урахування всіх обставин, які мають правове значення при вирішенні питання щодо порядку відбування призначеного судом покарання на наступних підставах.
Апеляційний суд вважав, що суд першої інстанції обмежився перерахуванням обставин, визначених у статті 65 КК, які враховуються при призначенні покарання, але у вироку не навів будь-яких мотивів, із яких він дійшов висновку про те, що виправлення засудженого можливе без відбування ним призначеного покарання. На переконання апеляційного суду, поза увагою суду першої інстанції залишилося те, що кримінальне правопорушення було скоєно у червні 2016 року, потерпілий ОСОБА_9 втратив можливість вільно пересуватись без сторонньої допомоги, втратив загальну працездатність у розмірі 70% (семидесяти відсотків), оскільки травма призвела до необхідності ампутації кінцівки, засуджений належних висновків не зробив та з того часу не здійснив у повному обсязі обіцяних заходів з відшкодування заподіяної правопорушенням шкоди, навіть з врахуванням того, що стаття 286 КК відноситься до необережних злочинів, а саме правопорушення заподіяло потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, що в подальшому вплинули на можливість самостійного пересування та ведення нормального фізіологічного способу життя.
Водночас апеляційний суд вважав, що судом першої інстанції необґрунтовано взято до уваги щире каяття засудженого, оскільки таке каяття мало місце лише з метою уникнення реального відбуття покарання та не мало ознак розкаяння у вчиненому злочині як таке. Крім того, на думку апеляційного суду, при призначенні покарання ОСОБА_5 судом першої інстанції не було враховано, що злочин, який він вчинив, є тяжким, останній вчинив кримінальне правопорушення, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння. При цьому протиправними діями засудженого потерпілому завдано постійну втрату загальної працездатності в розмірі 70% (сімдесят відсотків). 
До того ж судом було встановлено в судовому засіданні, що засуджений не в повному обсязі відшкодував шкоду, завдану своїми діями потерпілому ОСОБА_9 .
Уникнення особою реального покарання за таких обставин розцінено апеляційним судом як таке, що негативно вплине на сприйняття суспільством, зокрема іншими водіями, необхідності дотримуватися Правил дорожнього руху.
Мотивуючи свої висновки апеляційний суд послався на правову позицію щодо призначення покарання у разі перебування винної особи у стані алкогольного сп`яніння, висловлену Верховним Судом у своєму рішенні №484/3291/16 від 29 травня 2018 року.
На переконання колегії суддів, призначене судом апеляційної інстанції покарання ОСОБА_5 , виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, є співмірним протиправному діянню і не може вважатися явно несправедливим через його суворість.
Верховний Суд звертає увагу на те, що виправлення полягає в тому, щоб шляхом примусового впливу на засудженого внести корективи в йогосоціально-психологічні властивості, нейтралізувати негативні настанови, змусити додержуватися положень закону про кримінальну відповідальність.
Досягнення такого результату визнається юридичним виправленням, що саме собою є важливим результатом застосування покарання та суттєвим показником його ефективності. 
З огляду на зазначене покарання у виді позбавлення волі в межах санкції частини 2 статті 286 КК призначено  ОСОБА_5  відповідно до вимог статей 50, 65 КК та є справедливим та достатнім для його виправлення та попередження вчиненню нових кримінальних правопорушень.
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статті 419 КПК та належним чином вмотивована. 
Що стосується процесуальних прав прокурора відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_10 , який і затверджував обвинувальний акт, на подачу апеляційної скарги, то вони узгоджуються з вимогами статей 36, 37 КПК, оскільки він був призначений до складу групи прокурорів у провадженні та брав участь в судовому провадженні.
Доводи захисника щодо вимог апеляційної скарги прокурора не підтвердилися, оскільки зі змісту апеляційної скарги вбачається, що прокурор оскаржував вирок суду першої інстанції, у тому числі, на підставах невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.  
Таким чином, колегією суддів не встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.  
На підставі зазначеного касаційна скарга захисника задоволенню не підлягає, а вирок апеляційного суду є законним та обґрунтованим.
Керуючись статтями  433, 434, 436, 441, 442 Кримінального процесуального кодексу України, Суд
ухвалив:
Вирок Одеського апеляційного суду від 28 січня 2021 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційну скаргу його захисника – ОСОБА_6 – без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                    ОСОБА_2                                     ОСОБА_3