ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

10 листопада 2021 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 735/776/20
Головуючий у першій інстанції – Балаба О. А.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/921/21

Чернігівський апеляційний суд у складі:
головуючої – судді Шитченко Н.В.,
суддів Онищенко О.І., Скрипки А.А.,
із секретарем: Шапко В.М.,
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: Коропська селищна рада Чернігівської області,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Коропського районного суду Чернігівської області від 25 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Коропської селищної ради Чернігівської області про визнання незаконним та скасування рішення,
                                       У С Т А Н О В И В:
                          
У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Коропської селищної ради Чернігівської області, в якому просив визнати незаконним та скасувати рішення 19 сесії 4 скликання Коропської селищної ради Чернігівської області від 03 листопада 2005 року про безоплатну передачу у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,1241 га, розташованої по АДРЕСА_1 , для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. 
У мотивування заявлених вимог зазначав, що він є спадкоємцем після померлих батька, ОСОБА_3 та дядька, ОСОБА_4 , які на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом були співвласниками житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 та збудованого у 1930 році на виділеній у встановленому законом порядку земельній ділянці. Указує, що у лютому 2020 року дізнався про існування оскаржуваного рішення, наявність якого перешкоджає у оформленні спадкових прав. 
Рішенням від 25 березня 2021 року Коропський районний суд відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 до Коропської селищної ради про визнання незаконним та скасування рішення. Вирішив питання розподілу судових витрат.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вважаючи судове рішення незаконним, необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального права та процесуального права, просить скасувати його та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції при вирішенні спору залишив поза увагою положення ст. 149 ЗК України, якими визначено порядок вилучення земельних ділянок, та не врахував тієї обставини, що земельну ділянку по АДРЕСА_1 особи, після яких ОСОБА_1 спадкував, набули у користування щонайменше у 1914 році, тобто, з моменту здійснення забудови будинку садибного типу, що підтверджується технічним паспортом, і у позивача наявні всі докази законного користування земельною ділянкою спадкодавцями, зокрема, батьком позивача.
Скаржник зазначає, що його родичі більше ста років постійно користувалися земельною ділянкою і це їх право органами влади та селищної ради не заперечувалось, а отже і підстав для вилучення земельної ділянки та передачі її у власність ОСОБА_2 не існувало. 
Наголошує на тому, що, оскільки він успадкував житловий будинок після смерті батька та дядька, відповідно до ст. 1225 ЦК України до нього перейшло право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташована садиба, оскільки користування домоволодінням без земельної ділянки є неможливим.
Стверджує, що відповідачем грубо порушені вимоги ст.ст. 116, 120 ЗК України, оскільки останній мав право надавати у безоплатне користування ОСОБА_2 вільну земельну ділянку, а не ту, яка знаходиться у постійному користуванні інших осіб. Зазначає, що діючим законодавством не передбачено надання земельних ділянок наймачам будинку.
Коропською селищною радою та третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_2 відзив на апеляційну скаргу у встановлений термін не подавався.
Ухвалою від 08 листопада 2021 року Чернігівський апеляційний суд задовольнив клопотання третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_2 та ухвалив проводити судове засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою програмного забезпечення «EazyCon» за участю заявниці, якій було роз`яснено, що ризики технічної неможливості участі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду несе учасник справи, який подав відповідну заяву (а.с. 241-243). Проте, ОСОБА_2 на зайшла та не авторизувалася в системі до початку судового засідання, призначеного на 10 листопада 2021 року о 09 год. 
Зважаючи на те, що ОСОБА_2 повідомлена про час та місце розгляду справи і судом їй роз`яснено ризики технічної неможливості участі особи в режимі відеоконференції поза межами суду, апеляційний суд вважає можливим розглянути справу без її участі.
Вислухавши суддю-доповідача, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що земельна ділянка площею 0,1241 га, яка розташована по АДРЕСА_1 , перебувала у комунальній власності і відповідачем у межах компетенції були здійснені передбачені законодавством дії, спрямовані на передачу спірної земельної ділянки із земель комунальної власності у власність третьої особи та їх документальне оформлення, а позивачем не доведено наявності у нього законного права на спірну ділянку. Районний суд зазначив також про сплив строку звернення до суду за захистом порушеного права ОСОБА_1 .
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність відмови у задоволенні заявлених ОСОБА_1 вимог, але вважає хибними наведені районним судом мотиви для відмови у задоволенні позову, виходячи з наступного.
У справі встановлено, що рішенням дев`ятнадцятої сесії четвертого скликання Коропської селищної ради від 03 листопада 2005 року передано безоплатно у приватну власність громадянці ОСОБА_2 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , земельну ділянку площею 0,1241 га, яка розташована у АДРЕСА_1 , для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будіть і споруд (присадибна ділянка) (а.с. 7).
З довідки Коропського РБТІ Коропської районної ради від 06 травня 2020 року вбачається, що право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 станом на 01 січня 2013 року зареєстроване за ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 згідно зі свідоцтвом про право на спадкування за законом від 28 серпня 1939 року (а.с. 8, 9).
ОСОБА_2 являється власником земельної ділянки площею 0,1241 га, розташованої в АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що засвідчено державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 405494 від 07 листопада 2005 року (а.с. 61).
Згідно зі свідоцтвом про право власності від 12 серпня 2005 року ОСОБА_2 на праві приватної власності належить житловий будинок А-1, загальною площею 81,4 кв.м, який знаходиться по АДРЕСА_1 (а.с. 64).
Постановою від 12 лютого 2021 року Чернігівський апеляційний суд частково задовольнив позов ОСОБА_1 та визнав за ним право власності у порядку спадкування на 2/9 частини домоволодіння – житлового будинку садибного типу, загальною площею 83,7 кв.м з надвірними будівлями та спорудами (за технічним паспортом, що виконаний станом на 27 липня 2020 року), що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 128-141). 
У наведеній постанові апеляційний суд зазначив, що рішенням виконавчого комітету Коропської селищної ради № 66 від 22 березня 2006 року ОСОБА_2   надано дозвіл на будівництво житлового будинку та господарських будівель по АДРЕСА_1 . Конфігурація даної земельної ділянки така, що ділянка примикає з трьох боків до спірного домоволодіння, щодо якого ОСОБА_1 заявлений позов. За наявності зареєстрованого у встановленому порядку права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на спадкування за законом від 28 серпня 1939 року за ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , відсутності даних про спадкоємців та рішення про визнання спадщини відумерлою, ОСОБА_2 отримала у власність земельну ділянку, на якій був побудований будинок з такою ж адресою, як будинок сім`ї ОСОБА_9 . Отже встановлено наявність двох домоволодінь, які мають однакову поштову адресу.     
Звернувшись з даним позовом, ОСОБА_1 зазначав, що через наявність оскаржуваного рішення Коропської селищної ради, яким ОСОБА_2 передано у приватну власність земельну ділянку по АДРЕСА_1 , він позбавлений можливості оформити спадкові права на житловий будинок, розташований на вищезазначеній земельній ділянці.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Частиною 1 ст. 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.
Відповідач – це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та яка, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.
За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача).
Згідно зі ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а в разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження – до початку першого судового засідання залучити до участі в ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження – до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
Після спливу строків, зазначених у ч.ч. 1 та 2 цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд починається спочатку (ч.ч. 3, 4 ст. 51 ЦПК України).
Верховний Суд у своїй постанові від 17 травня 2021 року у справі № 309/2340/15-ц зазначив, що для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за цим позовом. Установлення цієї обставини є підставою для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Для визнання відповідача неналежним, крім названої обставини, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, тобто належного відповідача.
Статтею 175 ЦПК України встановлено, що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.
У постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів та обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17, від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц.
Окрім цього, процесуальний статус відповідача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмета спору відрізняється за обсягом прав та обов`язків (постанова  Верховного Суду від 24 березня 2021 року у справі № 1316/364/12).
Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19 також вказав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.
Як наведено вище, позивачем оскаржується рішення Коропської селищної ради від 03 листопада 2005 року, яким ОСОБА_2 передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,1241 га, яка розташована у АДРЕСА_1 .
За матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 07 листопада 2005 року є власником земельної ділянки площею 0,1241 га, розташованої в АДРЕСА_1 , а згідно зі свідоцтвом про право власності від 12 серпня 2005 року указаній особі на праві приватної власності належить житловий будинок А-1, загальною площею 81,4 кв.м, який знаходиться по АДРЕСА_1 .
Таким чином, оспорюване позивачем рішення органу місцевого самоврядування безпосередньо стосується інтересів ОСОБА_2 , оскільки на його підставі вона набула у власність земельну ділянку за адресою, де, як стверджує ОСОБА_1 , розташований успадкований ним житловий будинок.
Указана обставина залишилась поза увагою при визначенні ОСОБА_1 кола відповідачів при зверненні з даним позовом, у якому ОСОБА_2 визначена як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Разом з тим, за положеннями ст. 48 ЦПК України третя особа не є стороною у процесі, і її процесуальні права є вужчими, ніж у відповідача. В суді першої інстанції ОСОБА_2 позовні вимоги не визнавала, проти задоволення позову ОСОБА_1 заперечувала.
Виходячи з наведених вище обставин, колегія суддів вважає, що визначений ОСОБА_1 у позові склад сторін не відповідає реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах, оскільки ОСОБА_2 не залучена до участі у справі, як особа, яка має відповідати за позовом. Визначення іншого процесуального становища ОСОБА_2 на стадії апеляційного провадження діючим законодавством не передбачено. Таким чином, незалучення до участі у справі указаної особи як співвідповідача є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.
За положеннями п. 4 ч. 1, ч. 4 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права є підставою для зміни судового рішення. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно визначив наявність правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , при цьому навів невірні мотиви для такої відмови, а отже рішення суду, у відповідності до ч. 4 ст. 376 ЦПК України, належить змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позову.                    
Керуючись ст. 367, 374, ч. 4 ст. 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -
      
                                        П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Коропського районного суду Чернігівської області від 25 березня 2021 року – змінити, виклавши мотиви відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до Коропської селищної ради Чернігівської області про визнання незаконним та скасування рішення в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 листопада 2021 року. 

Головуюча:                                                 Судді: