П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2021 р. Категорія: 112030000	м.Одеса	Справа № 420/3759/21	
Головуючий в 1 інстанції: Потоцька Н.В.
час і місце ухвалення: спрощене провадження,
м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідач:  Семенюка Г.В.
суддів: Домусчі С.Д. ,  Шляхтицького О.І. 

розглянувши у письмовому провадженні у приміщенні П`ятого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління МВС України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 травня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління МВС України в Одеській області про визнання протиправними дій і зобов`язання вчинити дії, -

встановиВ:

          Позивач, звернувся до суду з позовом до Головного управління МВС України в Одеській області в якому позивач просить: - визнати протиправними дії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області щодо відмови, викладеної у письмовому листі від 12.02.2021 за № 41 у виплаті ОСОБА_1 компенсації за невикористані 9 діб відпустки за 2013 рік у розмірі 2395,01 грн.; - стягнути з Головного управління МВС України на користь ОСОБА_1 компенсацію за 9 діб невикористаної відпустки за 2013 рік у сумі 2395,01грн., мотивуючи його тим, що під час звільнення позивачу не виплачено компенсацію за невикористані 9 днів відпустки за 2013 рік.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20 травня 2021 року позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області щодо відмови, викладеної у письмовому листі від 12.02.2021 за № 41 у виплаті ОСОБА_1 компенсації за невикористані 9 діб відпустки за 2013 рік. Зобов`язано Головне управління МВС України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію за 9 діб невикористаної відпустки за 2013 рік. В іншій частині позовних вимог - відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Головного управління МВС України в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою у задоволенні вимог позивача відмовити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що задовольняючи позов частково, суд першої інстанції не врахував, що компенсація за невикористану щорічну чергову відпустку за роки, які передували року звільнення позивача не передбачена, про що і було повідомлено позивача листом від 25.02.2021 року № 14/Л-107.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав:
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ України з 20.08.1995 по 26.08.2015 роки.
Наказом № 608 о/с від 26.08.2015 року позивача звільнено у запас Збройних Сил за п. 64 "б" (через хворобу), відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України.
Згідно з витягом з наказу ГУ МВС України в Одеській області № 313 о/с від 19.05.2014 року, у позивача не використані 9 діб відпустки за 2013 рік.
12.02.2021 року позивач звернувся до ГУ МВС України в Одеській області із заявою щодо виплати компенсації за невикористані 9 діб відпустки за 2013 рік у розмірі 2395,01 грн.
Листом від 25.02.2021 року № 14/Л-107 ГУ МВС України в Одеській області повідомило позивача, що відповідно до п. 56 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР, які були чинні на момент звільнення позивача, компенсація за невикористану щорічну чергову відпустку за роки які передували року звільнення позивача не передбачена. Не погоджуючись із вищевказаним, позивач звернувся до суду.
          Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що приписи пункту 56 Положення № 114 обмежували права осіб, які звільнялись зі службі з органів внутрішніх справ порівняно із іншими категоріями працівників, оскільки вони фактично позбавлялись гарантованих трудовим законодавством України компенсаційних виплат.
П`ятий апеляційний адміністративний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне:
Статтями 1 і 8 Конституції України проголошено, що Україна є правовою державою, де діє верховенство права.
Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.
Закон України від 15.11.1996 № 504/96-ВР "Про відпустки" установлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.
Згідно зі статтею 4 Закону № 504/96-ВР установлюються такі види відпусток:
1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством;
2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону);
3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону);
4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону);
5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону).
Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлювались інші види відпусток.
У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (частина перша статті 24 Закону № 504/96-ВР).
Аналогічні положення містяться в частині першій статті 83 Кодексу законів про працю України.
В свою чергу, статтею 16 Закону України "Про міліцію" від 20 грудня 1990 року № 565-XII (далі - Закон № 565-XII) зазначено, що особовий склад міліції складається з працівників, що проходять державну службу в підрозділах міліції, яким відповідно до чинного законодавства присвоєно спеціальні звання міліції.
Статтею 18 Закону № 565-XII передбачалося, що порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 року № 114.
На виконання вимог статті 18 Закону було затверджено Положення № 114.
Відповідно до пункту 49 Положення № 114 передбачалося, що особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ надаються відпустки: чергові, короткострокові, через хворобу, канікулярні, у зв`язку із закінченням навчальних закладів системи Міністерства внутрішніх справ, додаткові та соціальні (по вагітності, родах і догляду за дитиною), творчі, у зв`язку з навчанням.
Обчислення тривалості відпусток - по добове. Святкові дні, встановлені законодавством неробочими, до тривалості відпусток не включаються.
Пунктом 56 Положення № 114 визначено, що особам середнього, старшого і вищого начальницького складу, звільненим із органів внутрішніх справ за віком, через хворобу, обмежений стан здоров`я чи скорочення штатів, у році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої визначається відповідно до пункту 51 цього Положення.
Особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства.
Аналіз наведеної норми дає підстави для висновку, що передбачене нею право на отримання грошової компенсації гарантується особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, виключно за відпустку, яку ними не використано в році звільнення.
Таким чином, норми спеціального законодавства в загалі не передбачають нарахування та сплату компенсацію за невикористану відпустку минулих років перед звільненням.
Право працюючої  особи  на відпочинок у формі щорічної оплачуваної відпустки закріплено Конституцією України.  Особу  не може бути позбавлено такого права. Порядок отримання такої відпустки  особам  рядового  і начальницького складу  органів внутрішніх справ станом на час виникнення спірних правовідносин визначався  Положенням  про проходження служби рядовим  і начальницьким складом  органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року №  114  (далі -  Положення  №  114). Так, відповідно до підпункту а)  пункту  49  Положення  №  114 особам  рядового  і начальницького складу  органів внутрішніх справ надаються чергові відпустки.
Правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним, про  що  свідчать  положення  пунктів 52 та 55  Положення  №  114.  Так, згідно із абзацом другим  пункту  52 вказаного  Положення  передбачено,  що особам  рядового  і начальницького складу,  які захворіли під час чергової відпустки, вона після одужання продовжується на число невикористаних днів. Крім того, відповідно до абзацу третього  пункту  55  Положення  №  114  за бажанням осіб рядового  і начальницького складу,  невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.
Системний аналіз наведених норм свідчить,  що  законом не виключаються випадки, коли  особою  рядового  і начальницького складу  відпустка не буде використана протягом календарного року. Одночасно, не передбачено позбавлення таких осіб права на відпустку, яке вони уже отримали в попередньому календарному році. При цьому, за бажанням таких осіб, вони можуть використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.
Отже, у наступному календарному році, в тому числі  і  за умови,  що  він є роком звільнення,  особа  має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні  і  додаткові),  що  не були використані в попередніх роках,  що  виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з  особою  рядового  і начальницького складу  органів внутрішніх справ, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так  і  спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.
Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 у справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення  положень  частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено,  що  при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах  положень,  якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України.
Відтак, з огляду на не врегулювання приписами Закону України від 20 грудня 1990 року № 565-XII «Про міліцію» (далі - Закон № 565-XII) та  Положення  №  114  питання компенсації невикористаної частини відпустки працівникам органам внутрішніх справ за роки,  що  передували року звільнення, застосуванню підлягають приписи КЗпП України, Закону України від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон           № 504/96-ВР) та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).
Аналогічний підхід до правозастосування при вирішенні близьких за змістом правовідносин неодноразово застосовано Верховним Судом, зокрема, у постановах від 29 квітня 2020 року у справі № 810/3246/16, від 11 червня 2020 року у справі № 823/384/17, від 25 червня 2020 року у справі № 440/2896/19, від 19 січня 2021 року у справі № 160/10875/19, від 04 лютого 2021 року у справі №640/17872/19.
Так, згідно з приписами частини першої статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Отже, у випадку звільнення осіб рядового  і начальницького складу  органів внутрішніх справ їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної так  і  додаткової відпустки.
Таким чином, Кодекс законів про працю України гарантував при звільненні працівникам виплату грошової компенсації за всі дні невикористаної щорічної відпустки, а Положення № 114 таку компенсацію особам старшого начальницького складу, які звільняються за власним бажанням, не передбачало.
Апеляційний суд погоджується із судом першої інстанції, що приписи пункту 56 Положення № 114 обмежували права осіб, які звільнялись зі службі з органів внутрішніх справ порівняно із іншими категоріями працівників, оскільки вони фактично позбавлялись гарантованих трудовим законодавством України компенсаційних виплат.  
На підставі аналізу наведених вище нормативно-правових актів суд дійшов висновку, що позивач має право на отримання грошової компенсації за 9 діб невикористаної відпустки за 2013 рік.
При цьому, розрахунок суми компенсації за невикористані дні відпустки належить до дискреційних повноважень відповідача, а тому саме він повинен здійснити такий розрахунок.
Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.
Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління МВС України в Одеській області, - залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 травня 2021 року по справі № 420/3759/21, - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

  суддя-доповідач 	 	Семенюк Г.В.	
  судді	    	Домусчі С.Д.    Шляхтицький О.І.