П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
13 жовтня 2021 року                                                                                             м. Київ
         
Справа № 755/10536/21
Провадження: № 22-ц/824/12441/2021
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О., 
суддів Пікуль А.А., Левенця Б.Б.,
секретар Івасенко І.А.
 
розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 05 липня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Марфіної Н.В., 
у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису,
 
в с т а н о в и в :
 
29 червня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про видачу обмежувального припису, обґрунтувавши свої вимоги тим, що з 25 грудня 2002 року по 21 січня 2016 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 . У 2003 році у них народилась донька - ОСОБА_4 . З 2002 року по 2013 рік вони проживали однією сім`єю з ОСОБА_2 - донькою ОСОБА_3 від першого шлюбу. 24 червня 2021 року в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва ОСОБА_2 нестримно та брудно почала обзивати його, називала образливими словами. Зазначав, що дані образи надзвичайно вплинули на нього психологічно та морально, тим паче, це відбувалося в громадському місці, а поруч з ним була його рідна донька ОСОБА_4 . Крім того, вказував, що чоловік ОСОБА_2 - ОСОБА_5 погрожував йому розправою в приміщенні суду. Дані погрози заявник сприйняв цілком реально. Стверджував, що у зв`язку з наявністю в нього захворювань будь-який стрес може бути летальним. Крім того, повідомив, що 24 червня 2021 року ним була подана заява про скоєння громадянкою ОСОБА_2 адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 05 липня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.
Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 26 липня 2021 року подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалите нове про задоволення його заяви.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції не були встановлені всі обставини щодо місця проживання та перебування кривдниці - ОСОБА_2 . Крім того, стверджував, що суд не оцінив надані ним докази принижень та доказів ризику для його здоров`я, а також невірно оцінив основні засади Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», в якому чітко зазначено, що словесні образи відносяться до психологічного насильства. Вказав, що у суду не було доказів проживання його та ОСОБА_2 в одному парадному та проживання останньої в квартирі, яка частково належить йому. Зазначив, що оскаржуване рішення є перешкодою у його доступі до правосуддя та порушує його права на справедливий судовий розгляд відповідно до т. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 29 липня 2021 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності. 
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Як убачається із матеріалів справи, 24.06.2021 року ОСОБА_1 звернувся до ГУ НП у м. Києві із заявою про скоєння ОСОБА_2 24.06.2021 року адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП. Заява обґрунтована тим, що 24.06.2021 року в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва при розгляді справи № 755/640/21 ОСОБА_2 нестримно та брудно почала обзивати його, називала образливими словами. Зазначав, що дані образи надзвичайно вплинули на нього психологічно та морально, тим паче, це відбувалося в громадському місці, а поруч з ним була його рідна донька ОСОБА_4 .
За змістом виписки №9464 із медичної карти стаціонарного хворого від 09.06.2021 року заявнику встановлено діагноз: Міокардитичний кардіофіброз. Пароксизмальна форма фібриляції передсердь, пароксизм від 02.06.2021 року, відновний синусовий ритм 03.06.2021 р. Гіпертонічна хвороба ІІ ст. ризик 3 (а. с. 7).
Згідно протоколу проведення консультації сімейного лікаря від 11.06.2021 року, заявнику рекомендовано, зокрема, уникати психоемоційного та фізичного навантаження до місяця. (а. с. 8).
Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив із того, що заявник не надав суду належних, достатніх, допустимих й достовірних доказів на підтвердження ризиків, які можуть настати у майбутньому у зв`язку із не вчиненням обмежувального припису та не направленням на проходження корекційної програми, що є його процесуальним обов`язком у силу статей 12, 81 ЦПК України.Надана заявником медична документація не містить даних про те, за яких обставин заявник отримав описані у ній діагнози, а також, чи причетна заінтересована особа до виникнення ряду захворювань у заявника.
Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.
Відповідно до пунктів 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.
Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.
Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників.
За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.
Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.
У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).
Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.
Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.
Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.
Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.
Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду: від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18 (провадження № 61-19328св18), від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18 (провадження № 61-49077св18).
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що заявником не доведеноризиків, які можуть настати у майбутньому у зв`язку із не вчиненням обмежувального припису.
Обставини, наведені заявником на підтвердження своїх вимог не підпадають під визначення домашнього насильства.
З матеріалів справи убачається, що конфлікт між заявником, ОСОБА_2 та її чоловіком виник у суді, тобто, загальнодоступному громадському місці, у зв`язку із зверненням ОСОБА_1   в інтересах своєї доньки ОСОБА_4 з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування та скасування державної реєстрації права власності.
При цьому, слід відмітити, що конфлікт стався лише одного разу 24.06.2020 року, що не може свідчити про систематичне насильство з боку ОСОБА_2 щодо заявника. З приводу даного конфлікту заявник звернувся до правоохоронних органів щодо наявності в діях ОСОБА_2 та її чоловіка ознак адміністративного правопорушення.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 24.06.2021 року позовну заяву у справі №755/640/21 залишено без розгляду, отже відсутні підстави вважати, що заявник та заінтересована особа будуть вимушені в подальшому знаходитись в одному місці, тож ризики передбачені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» відсутні, крім того, заявник та заінтересована особа разом не проживають.
Докази, надані заявником в обґрунтування заявлених вимог як у їх  сукупності так і кожний окремо беззаперечно не вказують на вчинення ОСОБА_2 навмисного домашнього насильства щодо заявника, не визначають ризиків вчинення насильства та чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для ОСОБА_1 .
Посилання скаржника на те, що він та ОСОБА_2   проживають в  одному будинку та під`їзді, про що свідчить долучене до апеляційної скарги  фото, також не доказують існування ризиків вчинення заінтересованою особою домашнього насильства в майбутньому. Окрім того, з наданого фото неможливо встановити осіб, які на ньому зображені.
Також слід відмітити, що надана заявником медична документація підтверджує лише наявність у заявника певних захворювань, проте, даних про те, що виникнення хвороб або ж погіршення стану здоров`я, пов`язане чи є наслідком вчинення заінтересованою особою насильства відносно нього не містить.
Апеляційна скарга по своїй суті є повторенням правової позиції, викладеної в заяві про видачу обмежувального припису, аргументи якої знайшли належну оцінку в рішенні суду першої інстанції. Доводів на спростування висновків суду апеляційна скарга не містить.
Ураховуючи вищевикладене,  колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, в результаті чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.
Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
За таких підстав, апеляційну скаргу апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 05 липня 2021 року без змін.
 
Керуючись ст.ст.  367, 368, 374, 375,  381-384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 05 липня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.   

Головуючий                                                                                                 Т.О. Невідома

Судді                                                                                                             А.А. Пікуль

                                                                                                                      Б.Б. Левенець