ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9057/21 Справа № 209/3297/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Байбара Г. А. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2021 року                 колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого – Куценко Т.Р., 
суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,
за участю секретаря - Заворотного К.Я.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро цивільну справу за апеляційними скаргами
                ОСОБА_1 

на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 липня 2021 року та додаткове рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - ОСОБА_4 , про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, -     

ВСТАНОВИЛА: 

       У листопаді 2020 року  ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - ОСОБА_4 , про відшкодування моральної та матеріальної шкоди.
       В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що перебував на території України та 19 серпня 2018 року поїхав до м.Кам`янського для зустрічі з ОСОБА_4 . Підійшовши до квартири, в якій вона мешкала, він не наважився подзвонити у двері, оскільки її батьки забороняли їм спілкуватися. В цей момент з квартири вийшов батько ОСОБА_5 та почав його залякувати, зрозумівши, що він не збирається йти намагався зіштовхнути його за сходів та наніс кулаком удар по обличчю. 20 серпня 2018 року він написав заяву до поліції з приводу виниклої ситуації, того ж дня через отримані травми звернувся до Дніпропетровської обласної клінічної лікарні ім.І.І.Мечникова зі скаргами на сильний головний біль та біль в області променево-зап`ястного суглобу. Таким чином йому було завдано моральної шкоди, крім того, з метою захисту своїх порушених прав він змушений був звернутися до адвокатського об`єднання для отримання професійної правничої допомоги, за яку було сплачено 16 000 грн, а тому просив суд стягнути з ОСОБА_3 у рахунок відшкодування моральної шкоди 50 000 грн та у рахунок відшкодування матеріальної шкоди - 16 000 грн. Судові витрати покласти на відповідача. 
       Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 липня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь громадянина Італії ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 5 000 грн (а.с. 119-124). 
       Додатковим рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30 липня 2021 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь позивача витрати на правову допомогу у розмірі 3 434 грн. (а.с. 153-154).
       Не погодившись з рішенням та додатковим рішенням суду, позивач ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив змінити рішення суду в частині стягнення моральної шкоди збільшивши її розмір до 50 000 грн. та скасувати рішення в частині відмови у стягненні матеріальної шкоди та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути на користь позивача у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 16 000 грн. Змінити додаткове рішення суду збільшивши витрати на правничу допомогу до 1 500 євро, що еквівалентно 49 850, 90 грн.
       Апеляційні скарги обґрунтовує тим, що судом не було повною мірою надано належної оцінки ступеню завданих йому фізичних та моральних страждань, що призвело до суттєвого та несправедливого зменшення розміру моральної шкоди. Крім того, суд безпідставно відмовив у стягненні матеріальної шкоди. Наполягав на тому, що ним понесені витрати на професійну правничу допомогу, що наведено належними та допустимими доказами (а.с. 159-170, 185-189).
       02 листопада 2021 року відповідач ОСОБА_3 надав відзиви на апеляційні скарги, в якому просив відмовити в задоволенні апеляційних скарг, а рішення та додаткове рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити у задоволенні позовних вимог та стягненні витрат на правову допомогу (а.с.209-213, 220-223).
       Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення та додаткового рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційних скарг та скасування рішення та додаткового рішення суду.
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 19 серпня 2018 року о 19 годині 30 хвилин між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 біля квартири відповідача стався конфлікт, під час якого відповідач наніс позивачу один удар рукою по щоці, внаслідок чого позивачу було завдано фізичного болю.
       Вказані обставини підтверджуються висновком за матеріалом ЖЄОЗПВКП № 10019 від 18 вересня 2018 року (а.с. 20-21), де зазначено, що 05 вересня 2018 року до Дніпровського ВП Кам`янського ВП надійшла заява від перекладача Ломаної Н.В. про те, що до неї 22 серпня 2018 року о 16.00 годині звернувся громадянин Італії ОСОБА_1 , 1950 року народження, який повідомив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Кам`янське в нього виник конфлікт, внаслідок якого він отримав фізичну біль.
       В ході розгляду матеріалу, зі слів позивача, було встановлено, що він з 25 липня 2018 року знаходиться на території України, оскільки намагається зустрітися та поговорити з ОСОБА_4 , з якою він познайомився в липні 2017 року на центральній площі м. Барселона Королівства Іспанії. 19 серпня 2018 року у вечірній час доби він знаходився у під`їзді будинку, де мешкає ОСОБА_4 , з квартири вийшов ОСОБА_3 та вдарив його кулаком в ліву щоку, а також хватав його за зап`ястя рук та намагався зіштовхнути зі сходів, потім пішов в невідомому напрямку.
       Як пояснив ОСОБА_3 , 19 серпня 2018 року приблизно об 19 годині 30 хвилин він виходив із своєї квартири та біля ліфтової кабіни побачив позивача, якому намагався пояснити, щоб він не переслідував його дочку ОСОБА_4 та не турбував їх родичів. Він намагався випроводити ОСОБА_1 , але він вперто сидів на сходах та нікуди не збирався уходити. В той час, коли він хотів виштовхнути позивача зі сходів, то ненароком долонею наніс йому один удар по щоці. Позивач став дзвонити до сусідів, вийшла його, відповідача, дружина. Сусіди та дружина відповідача стали просити позивача, щоб він нікого не турбував. Оскільки йому, відповідачу, необхідно було їхати на роботу в м. Дніпро, він пішов з під`їзду. Після цього випадку він з позивачем більше не бачився.
       Також у вказаному висновку зазначено, що під час розгляду матеріалів встановити свідків та очевидців конфлікту між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не вдалося. Враховуючи, що на момент прийняття рішення за матеріалом ОСОБА_1 не пройшов СМЕ, що унеможливлює встановлення ступеню тяжкості спричинених йому тілесних ушкоджень, вважати повідомлення розглянутим. Після надання ОСОБА_1 акта СМЕ буде прийнято рішення згідно чинного законодавства.
       Позивач, не погодившись із вказаним висновком за матеріалом ЖЄОЗПВКП №10019, 01 листопада 2018 року подав прокурору Дніпропетровської області заяву (повідомлення) про вчинене ОСОБА_3 кримінальне правопорушення, відповідальність за яке передбачена с. 125, ст. 127, ст. 296 КК України, в порядку ст. 214 КПК Уркїни (а.с. 14), додавши до заяви висновок за матеріалами ЖЄОЗПВКП № 10019, консультативний висновок спеціаліста від 20 серпня 2018 року. Вказана заява була передана за належністю для організації розгляду звернення позивача до Дніпродзержинської місцевої прокуратури.
       Згідно рапорту прокурора Дніпродзержинської міської прокуратури Коноплянки А. від 12 листопада 2018 року, що був поданий Керівнику Дніпродзержинської місцевої прокуратури (а.с. 104-105), вивченням матеріалів ЖЄО № 10019 від 05 вересня 2018 року було встановлено, що 19 серпня 2018 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 виникла конфліктна ситуація через особисті неприязні стосунки між ними, а саме через те, що ОСОБА_1 шукав зустрічі з дочкою відповідача – ОСОБА_4 , всупереч її волі, а також з початку серпня 2018 року постійно сидів на сходах біля квартири відповідача, чим заважав у вільному пересуванні. Так, бажаючи припинити такі дії ОСОБА_1 19 серпня 2018 року ОСОБА_3 випадково наніс йому удав рукою по щоці. Повне та всебічне дослідження обставин конфлікту, що мав місце 19 серпня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , може бути проведено в рамах досудового розслідування кримінального провадження за фактом нанесення тілесних ушкоджень (шляхом проведення відповідних експертиз, допитів, зокрема одночасних, слідчих експериментів).
       12 листопада 2018 року за заявою ОСОБА_6 до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені відомості за № 42018041160000197 за правовою кваліфікацією - ч.1 ст. 125 КК України (а.с. 19). У фабулі Витягу з ЄРДР зазначено, що 19 серпня 2018 року біля квартири АДРЕСА_1 невстановлена досудовим розслідуванням особа нанесла ОСОБА_1 удар рукою по обличчю.
       Під час досудового розслідування вказаного кримінального провадження слідчим СВ Дніпровського ВП Кам`янського ВП Федоренко Я.А. були отримані пояснення від ОСОБА_3 (без дати) аналогічні тим, що були надані ним під час проведення перевірки за матеріалом ЖЄОЗПВКП № 10019, в яких ОСОБА_3 вказував, що в двадцятих числах серпня 2017 року хотів вивести на вулицю чоловіка - іноземця, який, бажаючи зустрітися з його дочкою ОСОБА_4 , декілька днів підряд сидів на сходовому майданчику біля їх квартири. При цьому він взяв того чоловіка за рукав плащової куртки, в яку він був вдягнений, але той чоловік вирвав його руку, яка зісковзнула та попала йому в обличчя (куди саме він не пам`ятає). Від цього той чоловік не впав і не шатнувся, а раптово почав дзвонити в квартири до сусідів та, коли вони повиходили, казав їм на іноземній мові, що він, ОСОБА_3 , начебто вдарив його (а.с. 106-107).
       Згідно долученого до позовної заяви консультаційних висновків спеціалістів КЗ «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І.І. Мечникова» (а.с. 25-29), ОСОБА_1 20 серпня 2018 року був оглянутий лікарем нейрохірургом та лікарем невропатологом у зв`язку зі скаргами на головний біль, начебто побитий в м. Кам`янське 19 серпня 2018 року. За висновком спеціалістів, на момент огляду він патологій не мав, нейрохірургічного лікування не потребував. У вказаних висновках спеціалістів не відображено будь яких тілесних ушкоджень у ОСОБА_1 .
       Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що під час досудового розслідування за заявами позивача до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі ухвал слідчих суддів були також внесені відомості про кримінальні правопорушення за правою кваліфікацією – ч.1 ст. 127, ч.1 ст. 296, ч.1 ст. 163, ч.1 ст. 146 КК України, які об`єднані в одне кримінальне провадження за № 4201804116000197.
       Постановою слідчого СВ Дніпровського ВП Кам`янського ВП ГУНП в Дніпропетровській області від 16 серпня 2019 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 4201804116000197 від 12 листопада 2018 року за ч.1 ст. 125, ч.1 ст. 127, ч.1 ст. 296, ч.1 ст. 163, ч.1 ст. 146 КК України, закрито за відсутністю в діях складу кримінального правопорушення.
       У вказаній постанові слідчим зазначено, що 19 серпня 2018 року біля квартири АДРЕСА_1 невстановлена особа нанесла ОСОБА_1 удар рукою по обличчю. Під час досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_1 отримав фізичний біль та звертався за медичною допомогою. На час розгляду матеріалу встановити ступінь тяжкості тілесних ушкоджень, завданих ОСОБА_1 , не надалось можливим, враховуючи вказане, у зв`язку з тим, що інформація, викладена в матеріалах не містить даних, які б вказували на наявність кримінального правопорушення. За наявними фактичними даними в матеріалах кримінального провадження, що виключають можливість притягти будь-кого до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, а саме оголошення особі про підозру та спрямування відносно вказаної особи обвинувального акту, кримінальне провадження закрито.
       Таким чином, судом встановлено, що 19 серпня 2018 року під час конфлікту між сторонами у справі, відповідач ОСОБА_3 , намагаючись вивести з під`їзду будинку, де він проживає, схватив рукою за куртку, в яку був одітий ОСОБА_1 , та наніс йому рукою удар по обличчю.
       Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що в результаті неправомірних дій ОСОБА_3 позивачу ОСОБА_1 було заподіяно моральну шкоду, яка полягала: в завданому йому фізичному болю та душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою відносно нього, та враховуючи встановлені обставини, а також вимоги розумності та справедливості, вважав, що на відшкодування завданої позивачу моральної шкоди з відповідача необхідно стягнути 5 000 грн. Вимоги позивача про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 16 000 грн, які він сплатив за надання йому правової допомоги у кримінальному провадженні та вважав збитками, передбаченими ст. 22 ЦК України вважав такими, що не підлягають до задоволення. 
       Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.
       Згідно ст. 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
       Статтею 29 Конституції України передбачено, що кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність.
       Як зазначено у ч.1 ст. 270 ЦК України, відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров`я, право на безпечне для життя і здоров`я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості.
       Відповідно до ч.1 ст. 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу.
       Оскільки судом встановлено, що позивачу неправомірними діями відповідача було завдано фізичного болю, суд вважає, що позивач дійсно має право на відшкодування завданої йому відповідачем моральної шкоди.
       Відповідно до ст.3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини – головним обов`язком держави.
       Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
       Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом (стаття 1167 ЦК України).
       Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року № 6 (з наступними змінами і доповненнями), розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК України (зараз статі 1166, 1167 ЦК України) шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок. Обов`язок доказування наявності шкоди та протиправності поведінки заподіювача шкоди покладається на особу, якій завдано шкоди.
       Системне тлумачення вказаних норм, дає підстави дійти висновку про те, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
       Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).
       У пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України “Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди” №4 від 31 березня 1995 року з подальшими змінами, передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.
       Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.
       Висновок суду про відшкодування позивачу моральної шкоди в розмірі 5 000 грн. є обґрунтованим, розумним та справедливим, відповідає вимогам діючого законодавства, а тому доводи апеляційної скарги в частині наявності правових підстав для зміни рішення суду та стягнення суми моральної шкоди колегією суддів відхиляються. 
       За змістом частини першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
       Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
       Доводи апеляційної скарги в частині наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди в розмірі 16 00 грн відхиляються оскільки досудовим розслідуванням кримінального провадження внесеного в ЄРДР під №42018041160000197 щодо нанесення 19 серпня 2018 року удару рукою по обличчю Саверіо Т. не було встановлено факту вчинення відповідачем ОСОБА_3 кримінального правопорушення відносно позивача, а кримінальне провадження постановою слідчого від 16 серпня 2019 року було закрите на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України за відсутністю в діях складу кримінального правопорушення. А тому відсутні підстави для стягнення з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача процесуальних витрат понесених ним у кримінальному провадженні.
       Процесуальні витрати позивача у кримінальному провадженні , не є збитками у розумінні статті 22 ЦК України, не входять до складу ціни позову і не можуть стягуватися як збитки.
       Апеляційна скарга на додаткове рішення також не підлягає до задоволення у зв`язку з наступним. 
       Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
       Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову – на відповідача; у разі відмови в позові – на позивача; у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
       Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
       Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
       Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та таке ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.
       Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16.
       Колегія суддів звертає увагу на те, що в постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 211/3113/16-ц, від 06 листопада 2020 року у справі № 760/11145/18 зроблено правовий висновок про те, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
       Враховуючи вищевикладене та складність справи, з урахуванням часткового задоволення позову, з врахуванням виконаної адвокатом роботи, принципу співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, з урахуванням її складності, кількості судових засідань, необхідних процесуальних дій сторони, часу, витраченого адвокатом на надання правової допомоги, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, пов`язані з розглядом справи у розмірі 3 434 грн. 
       У зв`язку з чим доводи апеляційної скарги в частині наявності підстав для стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу до 1 500 євро, що еквівалентно 49 850, 90 грн. відхиляються. 
       Інші доводи скарг фактично зводяться до незгоди заявника із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування а також переоцінки доказів, проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.
       При цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
       За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення та додаткове рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення та додаткове рішення суду - залишенню без змін.

       Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
       Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 липня 2021 року та додаткове рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30 липня 2021 року - залишити без змін.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

       Головуючий:                                                        Т.Р. Куценко 

       Судді:                                                                Е.Л. Демченко
                                                               
                                                                               М.О. Макаров