Постанова                                      
Іменем України                                 
 
03 листопада 2021 року
м. Київ
 
справа № 521/260/20
провадження № 61-6091св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач),                 Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
скаржник (стягувач) - ОСОБА_1 ,
заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Біляївський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на постанову Одеського апеляційного суду від 15 березня 2021 року у складі колегії судді: Драгомерецького М. М., Дрішлюка І. А., Громіка Р. Д.,
 
ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із скаргою на дії державного виконавця.
Скарга обґрунтована тим, що на виконанні Біляївського міськрайонного ВДВС ГТУЮ в Одеській області перебуває виконавче провадження                  № 55966522 за виконавчим листом № 521/2202/15, виданим Малиновським районним судом м. Одеси 20 грудня 2017 року, про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на утримання трьох малолітніх дітей в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, яке відкрито 12 березня 2018 року.
09 грудня 2019 року, після ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження, їй стало відомо, що головний державний виконавець Біляївського міськрайонного ВДВС ГТУЮ в Одеській області ОСОБА_4 здійснював нарахування аліментів на утримання дітей з урахуванням його витрат, понесених внаслідок господарської діяльності платника аліментів, що призводить до недотримання аліментів на дітей.
За рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 05 листопада            2015 року по справі № 521/2202/15 аліменти на утримання дітей стягуються з ОСОБА_2 з 13 лютого 2015 року, тому за 2015, 2016 та 2017 роки аліменти мають бути стягнуті на утримання трьох дітей виходячи з 30 % від прожиткового мінімуму дитини відповідного віку: за 2015 рік - 11 581,80 грн, за 2016 рік - 14 895,00 грн, за 2017 рік - 18 949,50 грн.
За 2018 рік ОСОБА_2 як фізичною особою-підприємцем було задекларовано річний обсяг доходів в сумі 504 800 грн, тому сума аліментів, яку повинен був відрахувати головний державний виконавець ОСОБА_4 на забезпечення дітей, становить 126 200 грн (504 800 : 4).
За 2019 рік ОСОБА_2 задекларував річний обсяг доходів у розмірі          440 000 грн, тому сума аліментів, яку повинен був відрахувати головний державний виконавець ОСОБА_4 на забезпечення дітей, становить          110 200 грн (440 000 : 4).
Вказувала, що за період виникнення аліментних зобов`язань ОСОБА_2 повинен був сплатити на її користь 281 716,30 грн при мінімальних розрахунках.
Крім того, вона не має доступу до податкових декларацій ФОП ОСОБА_2 , а тому нарахувати за 2015-2017 роки остаточну суму зобов`язань останнього вона не може.
Зазначала, що з виписок з розрахункових рахунків банків АБ «УкрСиббанк» (01 січня 2018 року - 30 червня 2018 року) та АБ «Південний» (03 січня        2019 року - 11 грудня 2019 року) вбачаються перерахування сум на виконання рішення суду за 2018-2019 роки у розмірі 108 976 грн.
Таким чином, за умов сплати ОСОБА_2 108 976 грн з 281 716,30 грн станом на дату подачі скарги останнім недоплачено щонайменше 172 740,30 грн.
Також посилається на те, що державним виконавцем при відкритті виконавчого провадження не було витребувано декларації про доходи та майно боржника за 2015-2017 роки.
З урахуванням викладеного просила суд: 
поновити строк на звернення із скаргою;
визнати неправомірними дії головного державного виконавця Біляївського міськрайонного ВДВС ГТУЮ в Одеській області ОСОБА_4, що полягали у зарахуванні витрат до сум, з яких мало проводитися нарахування аліментів;
визнати протиправною бездіяльність головного державного виконавця Біляївського міськрайонного ВДВС ГТУЮ в Одеській області ОСОБА_4, що полягала у невитребуванні декларації про доходи та майно боржника ОСОБА_2 ;
зобов`язати Біляївський міськрайонний ВДВС ГТУЮ в Одеській області усунути порушення прав стягувача ОСОБА_1 шляхом стягнення коштів, неправомірно списаних головним державним виконавцем ОСОБА_4.
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 10 березня 2020 року у складі судді Поліщук І. О. скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправними дії головного державного виконавця Біляївського міськрайонного ВДВС ГТУЮ в Одеській області ОСОБА_4 по складанню розрахунку заборгованості по аліментах від 29 березня 2018 року в рамках виконавчого провадження № ДВ-2, по складанню розрахунку заборгованості по аліментах від 01 вересня 2018 року в рамках виконавчого провадження            № 55966522, по складанню розрахунку заборгованості по аліментах                 від 01 жовтня 2019 року в рамках виконавчого провадження № 55966522.
Визнано протиправними дії державного виконавця Біляївського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Завальної В. М. по складанню розрахунку заборгованості по аліментах від 02 січня 2020 року в рамках виконавчого провадження № 57323024.
Скасовано розрахунок заборгованості по аліментах від 29 березня 2018 року в рамках виконавчого провадження № ДВ-2.
Скасовано розрахунок заборгованості по аліментах від 01 вересня 2018 року в рамках виконавчого провадження № 55966522.
Скасовано розрахунок заборгованості по аліментах від 01 жовтня 2019 року в рамках виконавчого провадження № 55966522.
Скасовано розрахунок заборгованості по аліментах від 02 січня 2020 року в рамках виконавчого провадження № 57323024.
Зобов`язано державного виконавця Біляївського міськрайонного ВДВС ГТУЮ в Одеській області усунути порушення прав стягувача ОСОБА_1 та здійснити перерахунок суми заборгованості по сплаті аліментів за період з 13 лютого 2015 року по 01 квітня 2018 року, з урахуванням положень частини третьої статті 181 СК України, тобто у 1/4 частці від доходу платника аліментів.
Зобов`язано державного виконавця Біляївського міськрайонного ВДВС ГТУЮ в Одеській області усунути порушення прав стягувача ОСОБА_1 та здійснити перерахунок суми заборгованості по сплаті аліментів за період з 01 квітня 2018 року по 13 грудня 2019 року, з урахуванням положень частини третьої статті 181 СК України, тобто у 1/4 частці від доходу платника аліментів.
 
Судове рішення місцевого суду мотивовано тим, що державним виконавцем неправомірно не вжито заходів щодо визначення об`єму доходів ОСОБА_2 , відраховано аліменти на власний розсуд, всупереч рішенню суду та вимогам закону.
Крім того, посилаючись на пункт 3 частини п`ятої статті 19, частини п`ятої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження, місцевий суд зазначив, що державним виконавцем було порушено вимоги законодавства, що призвело до порушення прав та інтересів скаржника, яка діє в інтересах своїх дітей.
Судом вказано, що для повного та справедливого стягнення відповідно до рішення суду та вимог закону державний виконавець повинен пересвідчитися у тому, з яких саме сум треба стягувати аліменти, при усуненні порушення прав стягувача має враховуватись неможливість зарахування витрат, пов`язаних із господарською діяльністю, як підстава для зменшення аліментних відрахувань.
Відмовляючи у задоволенні скарги в частині зобов`язання усунути порушення шляхом стягнення коштів, неправомірно списаних державним виконавцем, суд виходив із того, що вимоги щодо стягнення грошових коштів мають розглядатися в межах позовного провадження.
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Одеського апеляційного суду від 15 березня 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 задоволено.
Ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 10 березня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що з матеріалів виконавчого провадження вбачається, що ОСОБА_1 отримала в суді виконавчий лист з примусового виконання судового рішення 20 грудня           2017 року і звернулась до виконавчої служби 12 березня 2018 року, проте не просила виконавчу службу нараховувати аліменти на утримання дітей з                  13 лютого 2015 року. Враховуючи те, що ОСОБА_2 вказував, що протягом 2015-2017 років надав матеріальну допомогу дітям у повному обсязі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що у даному випадку наявний спір про право, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
У квітні 2021 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 .
 
Ухвалою Верховного Суду від 22 квітня 2021 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
Ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 жовтня 2021 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
Аргументи учасників справи
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судове рішення апеляційного суду та залишити в силі ухвалу місцевого суду.
Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга мотивована тим, що висновки апеляційного суду про те, що нарахування аліментів здійснюється після відрахувань із заробітної плати та інших видів доходів боржника, податків та інших обов`язкових платежів, а також інших витрат суб`єкта підприємницької діяльності, є помилковими.
Вказує, що відповідно до частини другої статті 183 СК України, якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Такою часткою суд визначив 1/4 від усіх видів заробітку (доходу). Дохід - це всі грошові кошти, отримані за певний період часу, у той час як прибуток - різниця між доходами і витратами. Заробіток, у свою чергу, є платою за виконану роботу. 
Зазначає, що українське законодавство, що регулює призначення та стягнення аліментів, не містить механізму чи приписів стягнення аліментів від чистого прибутку. Натомість СК України визначає базою відрахування аліментів виключно заробіток або дохід. Посилається на те, що жоден нормативно-правовий акт не містить можливості зараховувати у виконавчому провадженні витрати на здійснення господарської діяльності.
Заявник також незгодний із висновками судів попередніх інстанцій про те, що спір необхідно вирішувати в порядку позовного провадження.
Суд апеляційної інстанції не врахував, що протиправна бездіяльність державного виконавця полягала у тому, що він неправомірно не витребував податкові декларації боржника за 2015-2017 роки. 
Судом не враховано, що згідно статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Судовим рішення, яким стягнуто аліменти з ОСОБА_2 , визначено, що аліменти стягуються з 13 лютого 2015 року.
Також заявник вказує, що суд апеляційної інстанцій використав нерелевантну практику Верховного Суду до спірних правовідносин. 
Відзиву на касаційну скаргу позивачем не подано
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 05 листопада          2015 року (з урахуванням виправлень ухвалою від 15 лютого 2016 року) задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей.
В частині стягнення аліментів суд постановив:
«Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітніх дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку щомісячно, починаючи з моменту подачі позову - 13 лютого 2015 року і до досягнення дітьми повноліття».
 
На виконання вказаного рішення суду 16 листопада 2015 року виданий виконавчий лист.
 
Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси виправлено в виконавчому листі № 521/2202/15-ц, виданому 16 листопада 2015 року, допущену помилку в зазначенні дати народження ОСОБА_8 , вказавши « ІНФОРМАЦІЯ_3 », замість невірно вказаного « ІНФОРМАЦІЯ_2 ».
 
12 березня 2018 року постановою головного державного виконавця Біляївського міськрайонного ВДВС ГТУЮ в Одеській області ОСОБА_4 було відкрито виконавче провадження.
 
За підсумками розрахунку боржник ОСОБА_2 заборгованості немає, оскільки за 2018 та 2019 роки сплатив 49 448,10 грн.
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
 
Звертаючись до суду з касаційною скаргою, ОСОБА_1 просила скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 15 березня 2021 року та залишити в силі ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 10 березня 2020 року. При цьому ухвала суду першої інстанції в частині, якою відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 , заявницею до суду апеляційної інстанції не оскаржувалася й, відповідно, не переглядалася, тому судові рішення в цій частині в касаційному порядку перегляду не підлягають. 
 
Колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_1 з вимогами про ухвалення судового рішення в порядку, передбаченому статтею 270 ЦПК України, до суду першої інстанції не зверталася, тому судові рішення в частині вимог, які хоча й розглядалися судами попередніх інстанцій, однак щодо яких не ухвалювалися судові рішення, судом касаційної інстанції не переглядається.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
 
Відповідно статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» (тут і надалі у редакції, чинній на час відкриття виконавчого провадження), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
 
Згідно з частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим законом заходів щодо примусового виконання рішення, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
 
Скасовуючи ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 10 березня 2020 року, суд апеляційної інстанції з врахуванням правового висновку, викладеного в Постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду                від 05 вересня 2019 року у справі № 760/4569/18-ц (провадження                           № 61-45100сво18), змісту статей 81, частини третьої статті 181, частини другої статті 182, статті 183, частини другої статті 195 СК України, встановив, що « ОСОБА_1 отримала в суді виконавчий лист з примусового виконання судового рішення 20 грудня 2017 року й звернулась до виконавчої служби із зяавою про відкриття провадження 12 березня 2018 року, але не просила виконавчу службу нараховувати аліменти на утримання з 13 лютого            2015 року.
Боржник ОСОБА_2 та його представник, адвокат Гареєв Є. Ш. стверджували, що платник аліментів протягом 2015 2017 років надав дітям матеріальну допомогу в повному обсязі.
Отже, в даному випадку виникає спір про право, який підлягає розгляду в порядку повного провадження.
Аналізуючи зазначені норми процесуального права, положення Конституції України, правовий висновок Верховного суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику європейського суду з прав людини, колегія суддів вважає, що оскаржувані дії державного виконавця, були вчинені відповідно до закону, бездіяльність відсутня, державним виконавцем вжито всіх необхідних виконавчих дій з метою забезпечення належного виконання рішення суду про стягнення аліментів з боржника».
 
Колегія суддів не погоджується з мотивами, за якими суд апеляційної інстанції скасував ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси                           від 10 березня 2020 року та ухвалив нове судове рішення, яким скаргу                  ОСОБА_1 на дії державного виконавця Біляївського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) ОСОБА_4, заінтересована особа, боржник ОСОБА_2 , залишив без задоволення. Разом з тим, підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.
 
Звертаючись до суду зі скаргою на дії державного виконавця, ОСОБА_1 просила «визнати неправомірними дії головного державного виконавця Біляївського міськрайонного ВДВС ГТУЮ в Одеській області ОСОБА_4, що полягали у зарахуванні витрат до сум, з яких мало проводитися нарахування аліментів». Вимоги скарги обґрунтовані тим, що боржник         ОСОБА_2 є фізичною особою-підприємцем, а тому з нього мають стягуватися аліменти в розмірі 1/4 частини від усіх видів доходу без урахування витрат, понесених на провадження господарської діяльності. 
 
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
 
Згідно із частиною першою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» порядок стягнення аліментів визначається законом.
 
Визначення суми заборгованості зі сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України (частина третя статті 71 Закону України «Про виконавче провадження»).
Згідно з частинами першою-третьою статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
 
Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття (частина перша, друга статті 183 СК України).
 
Відповідно до статті 195 СК України заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном. 
Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є ФОП і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. 
У разі встановлення джерела і розміру заробітку (доходу) платника аліментів, який він одержав за кордоном, за заявою одержувача аліментів державний виконавець, приватний виконавець здійснює перерахунок заборгованості. Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.
 
Системний аналіз зазначених норм дозволяє дійти висновку, що розмір заборгованості зі сплати аліментів обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом. Здійснення розрахунку заборгованості за аліментами платника аліментів, який є ФОП і перебуває на спрощеній системі оподаткування, державний виконавець має проводити відповідно до вимог частини другої статті 195 СК України, тобто виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості, а не виходячи з повного доходу як боржника як ФОП.
 
Відповідний правовий висновок викладений в постановах Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі № 464/6206/18 (провадження                                 № 61-18142св19), від 05 серпня 2021 року у справі № 757/35562/18-ц (провадження № 61-19631св20).
 
Таким чином, враховуючи саму по собі вимогу та підстави її обґрунтування, сформульовані ОСОБА_1 в її скарзі на дії державного виконавця, підстави для її задоволення в цій частині були відсутні. 
Колегія суддів погоджується з доводами касаційної скарги, що суд апеляційної інстанції помилково виходив з того, що надаючи виконавчий лист на стягнення аліментів, скаржниця не просила стягнути кошти за 2015, 2016 та 2017 роки, як вказано в рішенні по справі № 521/2202/15-ц                         від 05 листопада 2015 року.
Так, як було зазначено в резолютивній частині вказаного рішення: «Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітніх дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку щомісячно, починаючи з моменту подачі позову - 13 лютого 2015 року і до досягнення дітьми повноліття».
Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. 
Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. 
Контроль за виконання судового рішення здійснює суд.
 
Згідно з частиною першою статті 18 ЦПК України судові рішення, які набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян ті підлягають виконанню на всій території України. а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
 
З наведеного вбачається, що оскільки відповідно до рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 05 листопада 2015 року аліменти мали стягуватися з 13 лютого 2015 року, то державний виконавець зобов`язаний був визначати розмір заборгованості за період, що передував пред`явленню виконавчого документа до виконання, починаючи з 13 лютого 2015 року.
 
Разом з тим, колегія суддів не знаходить підстав для скасування постанови Одеського апеляційного суду від 15 березня 2021 року в цій частині й залишення в силі ухвали Малиновського районного суду м. Одеси, оскільки, як вбачається з резолютивної частини вказаної ухвали, судом першої інстанції вимоги щодо визнання «протиправною бездіяльність головного державного виконавця Біляївського міськрайонного ВДВС ГТУЮ в Одеській області ОСОБА_4, що полягала у невитребуванні декларації про доходи та майно боржника ОСОБА_2 » не були задоволені.
 
Згідно з частинами першою, третьою статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
 
З огляду на викладене, колегія суддів повністю погодитись не може із висновками апеляційного суду, викладеними в оскаржуваній постанові, та вважає, що постанову слід змінити, виклавши її мотивувальну частину у редакції цієї постанови.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 413, 416, 419ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 задовольнити частково.
 
Постанову Одеського апеляційного суду від 15 березня 2021 року змінити, виклавши її мотиви в редакції цієї постанови. 
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                  Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
 
                                                                                                        О. М. Осіян
 
                                                                                                        Н. Ю. Сакара
                                                                                                       
                                                                                                        В. В. Шипович