ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
                                                                                       Головуючий І інстанції: Довгопол М.В.
05 жовтня 2021 р.	Справа № 440/784/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Мельнікової Л.В.,
Суддів: Бегунца А.О. ,  Рєзнікової С.С. ,
за участю секретаря судового засідання Колесник О.Е.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові в режимі відеоконференції справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1   до Головного управління ДПС у Полтавській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки), -
В с т а н о в и в:
02.02.2021 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просить:
- визнати протиправною та скасувати вимоги Головного управління ДПС у Полтавській області (далі  - ГУ ДПС у Полтавській області, контролюючий орган) про сплату боргу (недоїмки) від 14.06.2019 року № Ф-114005-50У зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі 7.648 грн. 
В обґрунтування вимог позивач зазначила, що вимога про сплату боргу (недоїмки) від 14.06.2019 року № Ф-114005-50У є протиправною, оскільки з огляду на приписи ч. 4  ст. 4 Закону України від 08.07.2010 року № 2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі – Закон № 2464-VI), вона звільняється від сплати єдиного внеску, адже вона отримує пенсію по втраті годувальника. При цьому факт обрання пенсії по втраті годувальника жодним чином не позбавляє її прав, що належать пенсіонерам за віком. На думку позивача, якщо фізична особа  підприємець, мала право на пенсію за віком, але вибрала пенсію у зв`язку з втратою годувальника, то така фізична особа - підприємець має право на звільнення від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, оскільки вибір виду пенсії не позбавляє набутого права, що пов`язане з певним віком.
У відзиві на адміністративний позов ГУ ДПС у Полтавській області, не погоджуючись з вимогами ОСОБА_1 , зазначає, що за змістом ч. 4  ст. 4 Закону № 2464-VI  звільняються від сплати за себе ЄСВ фізичні особи-підприємці, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли пенсійного віку, встановленого  ст. 26 Закону України від 09.07.2003 року № 1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі – Закон № 1058-IV)  та отримують пенсію або соціальну допомогу. Натомість, позивач отримує пенсію по втраті годувальника. 
Відповідач вважає, що пільга щодо звільнення від сплати ЄСВ не поширюється на осіб, які отримують пенсію по втраті годувальника. Отже, ОСОБА_1 має обов`язок зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розумінні  Закону № 2464-VІ. При цьому, на момент формування спірної вимоги, в інтегрованій картці платника ЄСВ обліковувалася заборгованість з ЄСВ у розмірі 7.648 грн.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 26.04.2021 року задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 .
Так, судовим рішенням визнано протиправною та скасовано вимогу ГУ ДПС у Полтавській області від 14.06.2019 року № Ф-114005-50У на суму 7.648 грн.
Судом проведений розподіл судових витрат – стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Полтавській області витрати, понесені у зв`язку зі сплатою судового збору у розмірі 908 грн. 
Висновок суду вмотивований тим, що ч. 4  ст. 4 Закону № 2464-VI  встановлює пільги для всіх суб`єктів, які є пенсіонерами за віком, незалежно від того, на підставі якого  закону  особа набула статусу пенсіонера за віком, будь-то на пільгових умовах, чи набула вона певного віку відповідно до  ст. 26 Закону № 1058-IV. Цією нормою не визначено обмежень щодо виду пенсії, яку повинна отримувати особа, яка звільняється від сплати єдиного внеску.
Не погоджуючись із судовим рішенням, в апеляційній скарзі ГУ ДПС у Полтавській області, посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та процесуального права, просить його скасувати та прийняти нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.  
Аргументи, наведені контролюючим органом в обґрунтування вимог апеляційної скарги, фактично аналогічні наведеному у відзиві на позов.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції, - без змін.
За приписами  ст. 308 КАС України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308). 
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а судове рішення на підставі  ст. 316 КАС України  слід залишити без змін, з наступних підстав.
Судом установлено, що ОСОБА_1 досягла пенсійного віку, встановленого  ст. 26 Закону № 1058-IV, що підтверджується паспортом громадянина України серія НОМЕР_1 , виданим 15.06.1999 року Октябрським РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області (а.с.15).
З 01.04.1997 року позивачу призначено пенсію згідно  Закону України від 09.04.1992 року № 2262-XII "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб"  (далі – Закон № 2262-XII) у зв`язку з втратою годувальника – ОСОБА_2 .
19.11.2014 року ОСОБА_1 зареєстрована у встановленому законом порядку як фізична особа - підприємець, номер запису № 25880000000035497 та перебувала на обліку в податкових органах з 20.11.2014 року.
21.05.2019 року внесено запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за № 25880060002035497 про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем.
02.10.2019 року ГУ ДПС у Полтавській області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-114005-50, якою повідомлено позивача про заборгованість зі сплати єдиного внеску  (недоїмку) в розмірі 8.467,06 грн.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 04.02.2020 року у справі № 440/3899/19 (а.с.6-7), залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 09.07.2020 року (а.с.8-10), позов ОСОБА_1 до ГУ ДПС у Полтавській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) задоволено. Визнано протиправною та скасовано вимогу ГУ ДПС у Полтавській області про сплату боргу (недоїмки) від 02.10.2019 року № Ф-114005-50.
Частиною 4  ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України  (далі – КАС України) передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Отже,  обставини, що встановлені у межах справи № 440/3899/19 доказуванню не підлягають у силу положень ч. 4  ст. 78 КАС України.
14.06.2019 року, у зв`язку із наявністю у ОСОБА_1 заборгованості зі сплати ЄСВ станом на 11.10.2019 року, ГУ ДПС у Полтавській області сформовано вимогу № Ф-114005-50У у розмірі 7.648 грн (а.с.40).
Із інтегрованої картки платника податків слідує, що заборгованість позивача зі сплати ЄСВ виникла за 2017 рік терміном сплати 09.02.2018 року у сумі 8.448 грн, яка з урахуванням коригувань нарахувань зменшена до 7.648 грн. (а.с. 36 – 38).
Погоджуючись із висновком суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначаються  Законом № 2464-VI  (в редакції на час виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до п. 2 ч. 1  ст. 1 Закону  № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування;
Пункт 4 ч. 1  ст. 4 Закону № 2464-VI  встановлено, що до платників єдиного внеску відносяться фізичні особи - підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Відповідно до ч. 4  ст. 25 Закону № 2464-VI  орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.
Водночас, за приписами ч. 4  ст. 4 Закону № 2464-VI  (у редакції до внесення змін  Законом України від 03.10.2017 року № 2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» (далі – Закон № 2148-VIII)) особи, зазначені у п. 4 ч. 1 цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до  закону  пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Законом № 2148-VІІІ, що набрав чинності 11.10.2017 року, перше речення ч. 4  ст. 4 Закону № 2464-VI  було викладено у новій редакції: «Особи, зазначені у п. 4 та 5-1 ч. 1 цієї статті, звільняються від сплати єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю,  або досягли віку, встановленого  ст. 26 Закону № 1058-IV,  та отримують відповідно до  закону  пенсію або соціальну допомогу»
Згідно з абзацом 24  ст. 1 Закону № 1058-IV  пенсіонером визнається особа, яка відповідно до цього  Закону  отримує пенсію, довічну пенсію, або члени її сім`ї, які отримують пенсію в разі смерті цієї особи у випадках, передбачених цим Законом.
Пенсією є щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим  Законом  пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом (абзац 22  ст. 1 Закону № 1058-ІV).
З аналізу норми  Закону № 1058-IV вбачається, що члени сім`ї мають право на отримання пенсії особи та, відповідно, отримання статусу пенсіонера, у порядку призначення пенсії у зв`язку із втратою годувальника в солідарній системі згідно з  розділом V вказаного Закону, якщо вони є непрацездатними у розумінні ч. 2  ст. 36 Закону № 1058-IV  та перебували на утриманні померлого годувальника відповідно до ч. 3  ст. 36 цього Закону.
Пункт 1 ч. 2  ст. 36 Закону № 1058-IV  визначено, що непрацездатними членами сім`ї вважаються чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли пенсійного віку, передбаченого  ст. 26 цього Закону.
Аналогічно, абзац 17  ст. 1 Закону № 1058-IV  непрацездатними особами визнає осіб, які досягли встановленого  ст. 26 цього Закону  пенсійного віку, або осіб з інвалідністю, у тому числі дітей з інвалідністю, а також осіб, які мають право на пенсію у зв`язку із втратою годувальника відповідно до закону.
Частиною 1  ст. 26 Закону № 1058-IV  встановлено, що особи мають право на призначення пенсії за віком  після досягнення віку 60 років  за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31.12.2017 року.
Розглядаючи у системному взаємозв`язку вказані норми  Закону № 1058-IV  та положення ч. 4  ст. 4 Закону № 2464-VI, досягнення пенсійного віку (визначеного  ст. 26 Закону № 1058-IV) є загальним страховим ризиком, який поруч із інвалідністю, вказує на втрату особою працездатності та передбачає право на отримання відповідного соціального забезпечення за рахунок системи загальнообов`язкового державного соціального страхування у порядку та на умовах, визначених чинним законодавством.
У зв`язку з цим застрахована особа у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування замість обов`язку подальшої сплати внесків набуває право на отримання відповідних страхових виплат у вигляді пенсій (за наявності необхідного страхового стажу), що виключає можливість покладення на неї обов`язку одночасної сплати єдиного внеску та є нормативно визначеною підставою для звільнення такої особи від його подальшої сплати.
Однак визначення статусу «пенсіонера за віком» передбачає необхідність отримання особою саме страхової виплати у формі пенсії. Водночас, із проаналізованих положень законодавства не можна зробити висновок про пряму нормативну вказівку щодо обов`язкового виду страхової виплати, яку повинна отримувати особа, що досягла пенсійного віку, для застосування норми про звільнення від сплати єдиного внеску.
Сьогоднішній стан системи пенсійного забезпечення, яке здійснюється в межах солідарно-накопичувальної системи загальнообов`язкового державного соціального страхування (першого-другого рівнів), не передбачає прямого взаємозв`язку між розміром сплачених сум єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що розраховується і сплачується виходячи з нормативного закріплення бази у  ст. 7 Закону № 2464-VI, та розміром пенсійних виплат.
Водночас, зважаючи на соціальну солідарність та справедливість у системі соціального захисту, до складу якої входить система пенсійного забезпечення, держава нормативно встановлює передумови щодо визначення пропорційної взаємозалежності між особистою участю особи в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та рівнем її подальшого пенсійного забезпечення за рахунок вказаної системи фінансування пенсій та інших соціальних виплат.  А тому, ч. 4  ст. 4 Закону № 2464-VI  передбачає сплату єдиного внеску особою, яка отримує виплати за рахунок системи загальнообов`язкового державного соціального страхування при досягненні віку, визначеного  ст. 26 Закону № 1058-IV, виключно на добровільних засадах.
Частина 1  ст. 10 Закону № 1058-IV  надає можливість особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), обрати для призначення один із цих видів пенсії.
Обраний особою, яка досягла пенсійного віку, вид пенсії може зумовлювати різницю у підходах до визначення її правового статусу лише у межах питань призначення і виплати відповідного виду пенсії.
Частинами 1 та 2  ст. 24 Конституції України  визначено загальний стандарт рівності та заборони дискримінації, що є важливим елементом забезпечення верховенства права. Так, цими нормами визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
За практикою Європейського суду з прав людини дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях (див. рішення у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства», заява № 36042/97). Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю (див. рішення у справі «Ван Раалте проти Нідерландів» від 21.02.1997 року) (п.п. 48-49 рішення у справі «Пічкур проти України» від 07.11.2013 року, заява № 10441/06).
Аналогічний підхід у своїх рішеннях використовує і Конституційний Суд України, вказуючи на те, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими. У противному разі встановлення обмежень означало б дискримінацію (абзац 7 пункту 4.1 мотивувальної частини  Рішення Конституційного Суду України від 07.07.2004 року № 14-рп/2004).
Згідно з п. 6 ч. 1  ст. 1 Закону України «Про засади запобігання і протидії дискримінації в Україні»  пряма дискримінація - ситуація, за якої з особою та/або групою осіб за їх певними ознаками поводяться менш прихильно, ніж з іншою особою та/або групою осіб в аналогічній ситуації, крім випадків, коли таке поводження має правомірну, об`єктивну, обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належним та необхідним. Таке поводження за змістом п. 2 ч. 1  ст. 1 цього ж Закону  може полягати, в тому числі, в обмеженні у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами у будь-якій формі.
Таким чином, різний вид пенсії, обраний згідно із законодавством особами, які досягли пенсійного віку, встановленого  ст. 26 Закону № 1058-IV, не може вважатися виправданою, обґрунтованою та справедливою підставою різниці при вирішенні питання щодо застосування звільнення від сплати єдиного внеску для непрацездатних осіб одного й того ж виду.
Відповідний підхід знайшов відображення у подальших змінах до  Закону № 2464-VI  , а саме,  Законом № 2148-VІІІ  перше речення ч. 4  ст. 4 Закону № 2464-VI  було викладено у новій редакції: «Особи, зазначені у п. 4 та 5-1 ч. 1 цієї статті, звільняються від сплати єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю,  або досягли віку, встановленого  ст. 26 Закону № 1058-IV,  та отримують відповідно до  закону  пенсію або соціальну допомогу». 
Таким чином, законодавцем розширено перелік осіб, які звільняються від сплати єдиного внеску, додавши до цієї категорії осіб, які досягли віку, встановленого  ст. 26 Закону № 1058-IV, та отримують відповідно до  закону  пенсію або соціальну допомогу.
На підставі системного аналізу та з огляду на правовий зміст наведених вище положень законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що якщо фізична особа - підприємець мала право на пенсію за віком, але вибрала пенсію у зв`язку з втратою годувальника, то така фізична особа - підприємець має право на звільнення від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, оскільки вибір виду пенсії не позбавляє набутого права, що пов`язане з певним віком.
Отже, ч. 4  ст. 4 Закону № 2464-VI  встановлює пільги для всіх суб`єктів, які є пенсіонерами за віком, незалежно від того, на підставі якого  закону  особа набула статусу пенсіонера за віком, будь-то на пільгових умовах, чи набула вона певного віку відповідно до  ст. 26 Закону № 1058-IV. Цією нормою не визначено обмежень щодо виду пенсії, яку повинна отримувати особа, яка звільняється від сплати єдиного внеску.
Колегія суддів також зазначає, що висновки суду у цій справі не суперечать висновкам, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 10.04.2019 року по справі № 814/779/17.
Судом встановлено, що позивач досягла пенсійного віку  та мала право на пенсію за віком, але отримує пенсію по втраті годувальника з 1997 року, тому колегія суддів дійшла висновку, що ОСОБА_1 у цьому випадку не втратила  право на пенсію за віком, а лише скористалася правом перейти на нову пенсію, та не повинна сплачувати єдиний внесок.
Враховуючи викладене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимога про сплату боргу (недоїмки) від 14.06.2019 року № Ф-114005-50У на суму 7648,00 грн є протиправною та такою, що підлягає скасуванню.
Інші доводи апеляційної скарги означених висновків колегії суддів не спростовують.
При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Згідно п. 1 ч. 1  ст. 315 КАС України  за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ч. 1  ст. 316 КАС України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підстави для розподілу судових витрат відсутні.
На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 292, 293, 308, 311, 313, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Полтавській області залишити без задоволення, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2021 року, - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5     ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя 		Л.В. Мельнікова	
Судді	   	А.О. Бегунц    С.С. Рєзнікова   	
          Постанова у повному обсязі виготовлена і підписана 13 жовтня 2021 року.