ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7735/21 Справа № 174/759/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Борцова А. А. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2021 рокуколегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

                головуючого – судді Демченко Е.Л.
                суддів – Куценко Т.Р., Макарова М.О. 

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 01 червня 2021 року по справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування вартості 1/2 частки спільного майна, придбаного під час шлюбу, –

в с т а н о в и л а:

       У вересні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування вартості 1/2 частки спільного майна, придбаного під час шлюбу, мотивуючи його тим, що з 02 жовтня 1999 року з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі. 04 червня 2010 року за рішенням суду шлюб між ними розірвано. Під час перебування у шлюбі, а саме 20 січня 2009 року, ними за спільні кошти придбано автомобіль марки «Шевроле Авео», 2007 року випуску, виробник ЗАТ «ЗАЗ», об`єм двигуна 1598 см3, який зареєстровано за відповідачем. 
       Вказувала, що після розірвання шлюбу відповідач, без її згоди, продав вказаний автомобіль, про що вона дізналася у 2019 році під час розгляду цивільної справи про стягнення аліментів на дитину, що продовжує навчання, в якій відповідачем ОСОБА_1 було повідомлено про продаж спірного автомобіля. На підставі отриманої інформації, нею було здійснено запит до Регіонального сервісного центру МВС в Дніпропетровській області, 13 червня 2019 року надійшла відповідь, відповідно до якої зазначено, що спірний автомобіль 08 листопада 2012 року було знято з обліку для реалізації.
       Зазначала, що проданий ОСОБА_1 автомобіль мав статус спільного майна подружжя, будь-яких домовленостей щодо порядку поділу та використання майна між ними досягнуто не було, згоди на його продаж вона не надавала, кошти від правочину не отримувала.
       17 травня 2021 року, отримавши висновок судової автотоварознавчої експертизи №5381-20, складений Дніпропетровським науково-дослідним інститутом судових експертиз Міністерства юстиції України, відповідно до якої ринкова вартість спірного автомобіля на час дослідження склала 154 780 грн, позивач уточнила свої вимоги та просила суд стягнути з відповідача на її користь компенсацію вартості 1/2 частки спірного автомобіля марки «Шевроле Авео», 2007 року випуску, виробник ЗАТ «ЗАЗ», об`єм двигуна 1598 см3, який є спільною сумісною власністю у сумі 77 390 грн. 
       Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 01 червня 2021 року позов задоволено. В рахунок компенсації вартості 1/2 частини спільного сумісного майна подружжя – автомобіля марки «Шевроле Авео», 2007 року випуску, виробник ЗАТ «ЗАЗ», об`єм двигуна 1 598 см3, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію у розмірі 77 390 грн., вирішено питання щодо стягнення судових витрат та витрат на правничу допомогу.
       В апеляційній скарзі відповідач  ОСОБА_1 просить скасувати рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 01 червня 2021 року, ухвалити нове, яким у задоволені позову ОСОБА_2 відмовити у зв`язку зі спливом позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення по справі, належним чином не з`ясував час з якого позивач в дійсності дізналася про порушення свого права, яким є дата розірвання шлюбу, тобто з червня 2010 року, оскільки 05 грудня 2019 року відповідач залишив спільне помешкання та забрав автомобіль, після чого позивач автомобіль не бачила та ним не користувалася, про що зазначала сама ОСОБА_2 та про що зазначено в рішенні суду. Таким чином, саме з моменту позбавлення позивача можливості фактичного користування та володіння автомобіля необхідно обчислювати строк позовної давності, тобто з червня 2010 року, який на час звернення позивача до суду сплив.
       Правом на надання відзиву на апеляційну скаргу  ОСОБА_1  позивач по справі не скористалася. 
       Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
       Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.
       Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).
       Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
       Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з огляду на наступне.
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Судом першої інстанції встановлено, що сторони з 02 вересня 1999 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.6).
       Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 04 червня 2010 року шлюб між ними розірвано (а.с.9).
       20 січня 2009 року, тобто в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, ними придбано автомобіль марки «Шевроле Авео», 2007 року випуску, виробник ЗАТ «ЗАЗ», об`єм двигуна 1 598 см3, який зареєстровано за відповідачем (а.с.13,52).
       Згідно листа Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Дніпропетровській області (філія ГСЦ МВС) вбачається, що згідно даних Єдиного державного реєстру транспортних засобів, транспортний засіб марки «CHEVROLET AVEO» з номерним знаком НОМЕР_1 , 2007 року випуску, сірого кольору, номер кузова  НОМЕР_2 , VІN-код  НОМЕР_3 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_4  від 20 січня 2009 року зареєстровано за громадянином  ОСОБА_1 , 08 листопада 2012 року вищевказаний транспортний засіб знято з обліку для реєстрації та з номерним знаком НОМЕР_5  перереєстровано на нового власника  ОСОБА_3 , інформація про вартість продажу відсутня (а.с.147). 
       Висновком судової автотоварознавчої експертизи №5381-20, складеного Дніпропетровським науково-дослідним інститутом судових експертиз Міністерства юстиції України, відповідно до якого ринкова вартість автомобіля марки «Шевроле Авео», 2007 року випуску, виробник ЗАТ «ЗАЗ», об`єм двигуна 1 598 см3 на час дослідження склала 154 780 грн. (а.с.198-203).
       Задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд виходив з того, що спірний автомобіль був спільною сумісною власністю подружжя та підлягав поділу між сторонами після розірвання шлюбу, однак відповідач ОСОБА_1 , без згоди позивача ОСОБА_2 08 листопада 2012 року здійснив відчуження даного автомобіля на користь третьої особи, і таким чином, одноособово, всупереч її волі, розпорядився вказаним майном, зважаючи на те, що позивач про продаж спірного автомобіля, та відповідно порушення свого права, дізналася під час розгляду у Вільногірському міському суді Дніпропетровської області в 2019 році справ про аліменти, що підтверджується копією рішення вказаного суду від 17 квітня 2019 року та в подальшому ці обставини підтвердилися інформацією, наданою на запит адвоката з Регіонального сервісного центру в Дніпропетровській області від 13 червня 2019 року, вирішив стягнути компенсацію вартості 1/2 частки спірного майна, яка відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової автотоварозначої експертизи №5381-20 від 16 грудня 2020 року становить 77 390,00 грн. (154 780:2 = 77 390). 
       Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
       Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
       Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).
       Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.
       Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.
       За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.
       Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
       У справі, яка переглядається, презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно не спростована, відповідачем факт придбання спірного майна в період шлюбу та отримання ним статусу спільного сумісного майна не заперечується.
       Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
       Відповідно до частини четвертої статті 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
       У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.
       У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
       Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22,30 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
       Статтями 70,71 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
       Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.
       За загальним правилом, при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
       Суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку, що спірне нерухоме майно придбане подружжям під час перебування у шлюбі, а тому воно підлягає поділу між ними в рівних частинах.
       В той же час, звертаючись до апеляційного суду із відповідною скаргою, відповідач ОСОБА_1 зазначав, що позивач звертаючись до суду з дійсним позовом пропустив строк позовної давності, про застосування якого ним заявлялося в суді першої інстанції та, в застосуванні якого судом першої інстанції було необґрунтовано відмовлено.
       Колегія суддів погоджується з відповідним доводом апеляційної скарги з огляду на наступне.
       Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
       Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.
       Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
       Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України).
       Визначення початку перебігу позовної давності міститься у статті 261 ЦК України.
       Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
       Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
       З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.
       Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивний (сам факт порушення права) так і суб`єктивний (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.
       У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
       При цьому, початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106,107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними.
       Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі №203/304/17 (провадження №61-5400св19).
       Порівняльний аналіз термінів «довідався, дізнався» та «міг довідатися, дізнатися», що містяться в статті 261 ЦК та статті 72 СК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
       Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.
       Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року (справа № 6-17цс17).
       Як вбачається з матеріалів справи, 04 червня 2010 року шлюб між сторонами розірвано. З цього часу відповідач покинув спільне помешкання, залишивши в своєму користуванні автомобіль марки «Шевроле Авео», 2007 року випуску, виробник ЗАТ «ЗАЗ», об`єм двигуна 1 598 см3. З цього часу позивач вказаним автомобілем не користувалася, витрати на його утримання не несла, долею майна не цікавилася. 08 листопада 2012 року відповідачем вказаний транспортний засіб було відчужено, в той як з дійсним позовом позивач звертається у вересні 2019 року, тобто через 7 років з моменту відчуження транспортного засобу та 9 років з моменту припинення фактичного використання та використання нею транспортним засобом. При цьому, обґрунтовуючи право на звернення до суду, позивач посилається на те, що про порушення свого права дізналася у 2019 році під час розгляду цивільної справи про стягнення аліментів на дитину, що продовжує навчання, під час якої відповідачем ОСОБА_1 було повідомлено про продаж спільного сумісного автомобіля. На підставі отриманої інформації, нею було здійснено запит до Регіонального сервісного центру МВС в Дніпропетровській області, 13 червня 2019 року надійшла відповідь, відповідно до якої зазначено, що спірний автомобіль 08 листопада 2012 року було знято з обліку для реалізації.
       В той же час, колегія суддів вважає такі доводи позивача неспроможними та безпідставними з огляду на те, що після розлучення сторін, відповідач утримував спірний автомобіль у себе, позивач транспортним засобом не користувалася, його долею не цікавилася. Тобто саме з моменту вилучення автомобіля для його одноособового використання, позивач «могла довідатися» про порушення свого права спільної сумісної власності на транспортний засіб, в той же час звернулася до суду із дійсним позовом через 9 років.
       При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).
       Крім того, Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). 
       Таким чином, колегія суддів вбачає недобросовісність в діях позивача, яка звертається до суду після спливу тривалого часу із дійсним позовом, достеменно знаючи про володіння та використання автомобіля відповідачем протягом усього часу з моменту розлучення. Про продаж автомобіля позивач дізналася через 7 років з дати його відчуження, що свідчить про те, що остання долею своєї власності не цікавилася, інтересу до неї не виявляла, а звернулася до суду з дійсним позовом на фоні спору щодо підстав та розміру стягнення аліментів платежів з відповідача. При цьому, відповідач відкрито одноособово володіючи автомобілем протягом такого тривалого часу, за відсутності інтересу до нього з боку позивача, не міг розраховувати на можливість виникнення претензій на це майно з боку позивача аж через 9 років з моменту його фактичного вилучення в останньої та його безперешкодного користування.
       Враховуючи, що позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи, встановивши обґрунтованість вимог позивача та пропуску нею строку позовної давності, про які зазначав відповідач в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про необхідність застосування наслідків спливу строку позовної давності, на підставі чого відмовити у задоволенні позову.
       З огляду на викладене, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову  ОСОБА_2 .
       Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.
       Згідно зі статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.
       Враховуючи результат розгляду даної справи, з позивача  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання нею апеляційної скарги в розмірі 1 152,60 грн.
       Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  задовольнити.  

       Рішення  Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 01 червня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.

       В задоволенні позову  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування вартості 1/2 частки спільного майна, придбаного під час шлюбу відмовити.

       Стягнути з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1 152 (одна тисяча сто п`ятдесят дві) грн.60 коп.

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

       Повний текст постанови складено 29 жовтня 2021 року.

               Головуючий:                                                Демченко Е.Л.

               Судді:                                                        Куценко Т.Р.

                                                                               Макаров М.О.