Справа № 149/1640/21
Провадження № 22-ц/801/2100/2021
Категорія: 53
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гончарук-Аліфанова О. Ю.
Доповідач:Сало Т. Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2021 року	Справа № 149/1640/21	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі: головуючого судді Сала Т.Б., суддів: Ковальчука О.В., Панасюка О.С., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова Група «ТАС» на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 29 липня 2021 року, ухвалене суддею Гончарук-Аліфановою О.Ю., дата складення повного тексту рішення невідома, в цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова Група «ТАС» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи,
встановив:
У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив стягнути з АТ «СГ «ТАС» (приватне) 36 000 грн страхового відшкодування, як грошову компенсацію за спричинену моральну шкоду.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 02.02.2021 близько 19 год. 30 хв. в с.Широка Гребля Хмільницького району Вінницької області відбулась дорожньо-транспортна пригода, в якій водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки «ЗИЛ 131», державний номерний знак НОМЕР_1 , допустив наїзд на пішохода ОСОБА_3 , внаслідок чого ОСОБА_3 від отриманих травм загинув. 
За даним фактом було розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12021020000000157 від 03.02.2021 за ч. 2 ст. 286 КК України. 
Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2  на дату дорожньо-транспортної пригоди була застрахована у  АТ «СГ «ТАС» (приватне), у зв`язку із чим страховик є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди. 
На даний час справа знаходиться на розгляді у Хмільницькому міськрайонному суді. Особами, які мають право на отримання страхового відшкодування моральної шкоди у зв`язку із смертю ОСОБА_3 є мати - ОСОБА_4 та батько - ОСОБА_1 . 
В ході проведення розслідування страхового випадку відповідачем не здобуто, і відповідно не надано позивачу жодних доказів, які б підтверджували той факт, що позивачу спричинена шкода внаслідок непереборної сили або внаслідок умислу потерпілого. Також підтвердженням того, що шкода не заподіяна внаслідок непереборної сили чи умислу потерпілого є той факт, що кримінальне провадження розслідується за статтею 286 КК України, як дорожньо-транспортна пригода, і жодних підстав для перекваліфікації немає. 
Позивач вважає, що має всі підстави для відновлення свого порушеного права і одержання грошової компенсації за спричинену йому шкоду. Оскільки відповідальність водія за спричинену шкоду третім особам є застрахована, позивач вирішив відновити своє порушене право шляхом одержання грошової компенсації за спричинену шкоду у вигляді страхового відшкодування саме від відповідача.
Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 29 липня 2021 року позов задоволено.
Стягнуто з АТ «СГ «ТАС» (приватне) на користь ОСОБА_1 36 000 грн страхового відшкодування, як грошову компенсацію за спричинену моральну шкоду, а також на корись держави судовий збір в сумі 908 грн.
Не погодившись із вказаним рішенням, АТ «СГ «ТАС» (приватне) подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
У скарзі зазначає, що позивач в порушення ст. 33-1 та ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не надав страховику всі необхідні документи, необхідні для прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування, також не надав документального підтвердження того, що по справі спірного ДТП завершене провадження та прийняте рішення набрало законної сили; винну в ДТП особу ще не встановлено, оскільки кримінальне розслідування за фактом ДТП триває; відповідач не відмовляв позивачу у виплаті страхового відшкодування, а лише призупинив строк здійснення виплати відшкодування до отримання документу щодо встановлення винної особи, яке набрало законної сили; відповідач заперечує, що смерть потерпілого є прямим наслідком ДТП; судом розглянуто справу без сплати позивачем судового збору; судом безпідставно відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі, а також про передачу справи за підсудністю до іншого суду; судом не було встановлено коло осіб, які мать право на отримання моральної шкоди.
Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.
Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Встановлено, що 02.02.2021 близько 19 год. 30 хв. в с. Широка Гребля Хмільницького району Вінницької області водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «ЗІЛ-131», д.н. НОМЕР_1 , під час руху заднім ходом скоїв наїзд на ОСОБА_5 , який загинув на місці події. За даним фактом 03.02.2021 внесено відомості до ЄРДР № 12021020000000157 за ч. 2 ст. 286 КК України (а.с.10). 
За результатами досудового розслідування даного кримінального провадження було складено обвинувальний акт, затверджений прокурором Вінницької обласної прокуратури Веселовською О.О. 16.04.2021 (а.с.11-18). 
В обвинувальному акті за обвинуваченням ОСОБА_2  у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК України міститься посилання на висновок  автотехнічної та  транспортно-трасологічної експертизи № СЕ-19/102-21/2901-ІТ  від 22.02.2021, згідно якого порушення ОСОБА_2 вимог п.п. 10.1, 12.3 ПДР України знаходяться в причинному зв`язку з виникненням події даної ДТП.
Згідно полісу № АР7296948, діючого станом на 02.02.2021, відповідальність водія транспортного засобу «ЗИЛ 131», д.н.з. НОМЕР_1 , застрахована АТ СГ «ТАС» (приватне) (а.с.19).
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулася ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 04.02.2021, копією лікарського свідоцтва про смерть №1-ф від 04.02.2021 та копією довідки про причину смерті від 04.02.2021 (а.с.20,21).
Позивач ОСОБА_1 є батьком загиблого ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження від 01.09.1990 серії НОМЕР_3 . Мати - ОСОБА_4 (а.с.22).
24.02.2021 представник ОСОБА_1  та ОСОБА_4  - ОСОБА_6  звернувся до АТ «СГ «ТАС» (приватне) із повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду. До вказаної заяви додано ряд документів, в тому числі копії довіреності на  ОСОБА_6  на право одержання відшкодування, яке належить  ОСОБА_1  та ОСОБА_4 , як батькам  ОСОБА_3 (а.с.26).
Також, 24.02.2021 ОСОБА_6 звернувся до АТ «СГ «ТАС» (приватне), як представник ОСОБА_1 , із заявою на виплату страхового відшкодування, пов`язаного із заподіяною моральною шкодою у розмірі 36 000 грн (1/2 частка від загального розміру відшкодування, яка належить батькові загиблого - ОСОБА_1 ) (а.с.27).
Листом Вих.№319 від 09.03.2021 АТ «СГ «ТАС» (приватне) повідомило ОСОБА_1 та його представника про призупинення на підставі ст. 35 та 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-парової відповідальності власників наземних транспортних засобів» розгляду справи, мотивуючи тим, що на даний час товариство не може прийняти рішення по справі, оскільки не має документального підтвердження того, що по справі завершене кримінальне провадження, а також страховику не відомо щодо набрання рішенням у такій справі законної сил. При наданні вироку суду по кримінальній справі, який вступив в законну силу, розгляд справи страховиком буде відновлено і по справі буде прийняте відповідне рішення (а.с.29).
Звертаючись до суду із даним позовом ОСОБА_1 зазначив, що він та його дружина ОСОБА_4 , як батьки померлого ОСОБА_3 , на підставі п.27.3. ст.27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в рівних частинах мають право на отримання страхового відшкодування моральної шкоди у зв`язку зі смертю сина.
Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що відсутність вироку суду відносно ОСОБА_2 не звільняє його від цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду, що свідчить про незаконність зупинення виплати страхового відшкодування, а тому, оскільки розмір моральної шкоди є обґрунтованим, прийшов до висновку про задоволення позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Відповідно до статті 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Статтею 1 Закону України «Про страхування» передбачено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. 
До видів обов`язкового страхування, які здійснюються в Україні, відноситься також страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (п. 9 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про страхування»). Відносини в цій сфері регламентує, зокрема, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-ІV).
Статтею 3 Закону № 1961-ІV визначено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.
Відповідно до ст. 5 Закону № 1961-ІV, об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.
Страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (ст. 6 Закону № 1961-ІV).
У п. 22.1 ст. 22 Закону № 1961-ІV зазначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Відповідно до  п. 27.3 Закону №1961, страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.
Пунктом 36.1 статті 36 Закону № 1961-ІV визначено, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). 
У порушення наведених норм закону відповідач, отримавши інформацію про дорожньо-транспортну пригоду, не встановивши підстав для відмови у прийнятті рішення про здійснення страхового відшкодування згідно ст. 37 Закону № 1961-ІV,  не оспорюючи  обставини страхового випадку і заявлені  членом сім`ї загиблого вимоги про відшкодування моральної шкоди,  рішення про здійснення страхового відшкодування не прийняв, як і не прийняв рішення про відмову у його здійсненні, а вирішив на підставі абз. 4 ст. 36.2. Закону № 1961-ІV призупинити  розгляд  заяви ОСОБА_1 до отримання документу щодо встановлення винної особи, яке набрало законної сили.
Пунктами 1, 3 частини другої статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; в інших випадках, встановлених законом.
Згідно з частинами першою, другою, п`ятою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
З огляду на презумпцію вини завданої шкоди, передбаченої частиною другою статті 1166 ЦК України, відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України).
Порядок та умови відшкодування шкоди безпосередньо встановлено ЦК України, відповідно до якого умовами відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є протиправність поведінки заподіювача шкоди, наявність цієї шкоди у потерпілого і причинного зв`язку між ними.
При цьому слід враховувати, що особливі правила статті 1187 ЦК України діють тоді, коли шкоду завдано тими властивостями об`єкта, через які діяльність із ним визнається джерелом підвищеної небезпеки.
Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.
Разом із цим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.
Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.
Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.
Вказане узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 03 червня 2020 року у справі № 345/3335/17.
Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що шкода, пов`язана із смертю потерпілого ОСОБА_3 , була заподіяна джерелом підвищеної небезпеки, а тому відсутність вироку суду або постанови про закриття кримінального провадження відносно особи, яка керувала транспортним засобом, не звільняє страховика від обов`язку відшкодувати шкоду. Оскільки відповідачем не доведено тих обставин, що потерпілий передбачав, бажав чи свідомо допускав настання ДТП зі смертельним наслідком, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову та на законних підставах стягнув з відповідача на користь позивача, як одного із батьків, моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи.
Безпідставними є доводи апелянта з приводу того, що судом не було встановлено коло осіб, які мать право на отримання моральної шкоди, оскільки судом першої інстанції було встанволено, що особами, які мають право на отримання страхового відшкодування моральної шкоди у зв`язку із смертю ОСОБА_3 , крім батька загиблого ОСОБА_1 , є також мати ОСОБА_4 .
Доводи апеляційної скарги про те, що обов`язок страховика відшкодувати завдану шкоду настає лише за наявності вини особи, відповідальність якої застрахована, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок, не заслуговують на увагу з огляду на таке.
У статті 1166 ЦК України міститься законодавче визначення деліктної відповідальності за шкоду, завдану майну, та підстави її виникнення. Так, для настання деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. Зазначені підстави визнаються загальними, оскільки їх наявність необхідна для всіх випадків відшкодування шкоди, якщо інше не передбачено законом. Якщо закон змінює, обмежує або розширює коло підстав, необхідних для покладення відповідальності за завдану шкоду, то мова йде про спеціальні підстави відповідальності, що характеризують особливості тих чи інших правопорушень. Наприклад, завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки, володілець якого відповідає незалежно від наявності вини.
Особливість правил відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, полягає в наявності лише трьох підстав для відповідальності, а саме: наявність шкоди; протиправна дія заподіювача шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною дією та шкодою. Вина заподіювача шкоди не вимагається. Тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини). Відповідальність такої особи поширюється до межі непереборної сили. Тому її називають підвищеною.
Обов`язок відшкодувати завдану шкоду джерелом підвищеної небезпеки покладається на володільця джерела. Правила частини другої статті 1187 ЦК України передбачають, що володільцем джерела підвищеної небезпеки є особа, яка на відповідній правовій підставі володіє, зокрема, транспортним засобом.
З огляду на викладене, відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу не звільняє страховика від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки.
За змістом статей 1166, 1187 ЦК України в разі завдання джерелом підвищеної небезпеки шкоди смертю фізичної особи такі дії визнаються неправомірними за винятком двох випадків: 1) коли шкоди було завдано внаслідок непереборної сили; 2) коли шкоди було завдано внаслідок умислу потерпілого. При цьому наявність зазначених обставин має довести володілець джерела підвищеної небезпеки або особа, відповідальна за нього.
АТ «СГ «ТАС» (приватне) в цій справі вказаних обставин не доведено.
Апелянт, зазначаючи про те, що позивачем в порушення ст.33-1 та ст.35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не надано страховику всіх необхідних документів, необхідних для прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування, на зазначає, які саме із зазначених у вказаних статтях документи не були надані позивачем, а обов`язок в позивача надати документи на підтвердження того, що по справі спірного ДТП завершене провадження та прийняте рішення набрало законної сили відсутній.
Не заслуговують на увагу доводи апелянта з приводу того, що судом першої інстанції безпідставно відхилено клопотання АТ «СГ «ТАС» (приватне) про зупинення провадження у справі, оскільки суд першої інстанції навів мотиви відмови в задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі. Крім того, ухвалою апеляційного суду від 28.09.2021 також з обґрунтуванням підстав було відмовлено в задоволенні клопотання АТ «СГ «ТАС» (приватне) про зупинення провадження у справі.
В скарзі апелянт також наголошує на тому, що в даному випадку позивач не був звільнений від сплати судового збору, оскільки відповідач взяв на себе зобов`язання здійснити страхову виплату на користь потерпілої особи, а не відшкодувати шкоду, заподіяну каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я внаслідок ДТП, а отже п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України (від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються  позивачі у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи) не підлягає до застосування. Разом з тим, така позиція апелянта є хибною, оскільки правомірність звільнення позивачів від сплати судового збору за подання позовів цієї категорії (відшкодування страховиком витрат на поховання та відшкодування моральної шкоди) на підставі вказаної норми підтвердив Верховний Суд в своїй постанові від 10.07.2019 у справі 500/8418/13-ц.
Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, 
постановив:
Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова Група «ТАС» залишити без задоволення.
Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 29 липня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.В. Ковальчук

О.С. Панасюк