УКРАЇНА
ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
                                                                               Справа № 676/7619/19
Провадження № 22-ц/4820/1443/21

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

18 листопада 2021 року м. Хмельницький
Хмельницький апеляційний суд у складі 
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Гринчука Р.С., Костенка А.М., Спірідонової Т.В.,
секретар судового засідання – Дубова М.В.,
з участю представника відповідачів, 

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 16 червня 2021 року, суддя Бондар О.О., у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів – Друга Кам`янець-Подільська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним договору дарування, 

встановив:

В листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , у якому просив визнати недійсним договір дарування від 24.02.2015 року, згідно якого домоволодіння, що по АДРЕСА_1 , було відчужено на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 24.02.2015 року між ним та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 було укладено договір дарування, посвідчений нотаріусом Другої Кам`янець-Подільської державної нотаріальної контори Леус С.М., зареєстрований у реєстрі за №573888568224. При укладенні даного договору він не звернув уваги на його текст, зміст та істотні умови з причин довірливих та родинних стосунків з відповідачами, у зв`язку з чим підписав його, не розуміючи, що він укладає договір дарування. При вчиненні правочину відповідачами було доведено неправдиві відомості щодо природи та істотних умов договору, таким чином, ним була допущена помилка та його було введено в оману при укладенні оспорюваного договору, оскільки він вважав, що укладає інший договір з іншими правовими наслідками, зокрема, договір довічного утримання або спадковий договір. 
Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 16.06.2021 року в задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що на момент укладення договору дарування ОСОБА_1 та обдаровані ОСОБА_2 , ОСОБА_3 були повнолітніми особами, які мали повний обсяг дієздатності, волевиявлення на настання відповідних правових наслідків було вільним та відповідало внутрішній волі. Позивач в судовому засіданні пояснив, що він на час вчинення правочину був фізично здоровим, розумів значення своїх дій, договір дарування був укладений з його волі. Доводи позивача по суті зводяться до незгоди його з наслідками договору дарування. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
В обґрунтування позову зазначив, що оскаржуване судове рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказав, що оспорюваний договір дарування йому ніхто не зачитував, йому не було роз`яснено, що відчужує будинок без будь-яких зобов`язань зі сторони набувачів, ніхто не пояснював правових наслідків такого договору, також вказав, що не розумів, що він підписує саме договір дарування і не міг передбачити відповідні негативні наслідки. 
В судове засідання апелянт та його представник не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи судом апеляційної інстанції були повідомлені належним чином, поважних причин неявки в судове засідання не повідомили. 
Представник відповідачів в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечила, підтримала рішення суду першої інстанції. 
Заслухавши пояснення учасника справи, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку про необхідність залишення без задоволення апеляційної скарги з наступних підстав. 
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Судом встановлено, що 24.02.2015 року державним нотаріусом Другої Кам`янець-Подільської державної нотаріальної контори Леус С.М. було посвідчено договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_1 подарував своїм дітям, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , домоволодіння з прилеглими до нього господарськими та побутовими спорудами, що по АДРЕСА_1 , загальною площею 105,9 кв.м.
Відповідно до п. 4.5 вказаного Договору дарування, укладення даного договору відповідає інтересам та волевиявленню сторін є усвідомленим та відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості, а також свідчать, що вони разом і кожна сторона окремо даний час ні в якій мірі ні законом чи іншим нормативним актом, ні судовим рішенням, ні іншим, не обмежені в праві укладати та виконувати цей чи подібні договори, українська мова договору зрозуміла.
Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Вказаний правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27.11.2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18).
За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (частина перша статті 717 ЦК України).
Згідно з договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (стаття 744 ЦК України).
Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 посилався на неправильне сприйняття обставин укладеного договору дарування, оскільки вважав, що фактично укладає договір довічного утримання.
Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).
Правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з цих підстав, повинна довести наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність у справі доказів на підтвердження обставин щодо помилки дарувальника стосовно правової природи спірного правочину. Зміна свого рішення або ставлення до наслідків правочину, після його укладення, не повинні створювати уявлення про наявність помилки на момент укладення оспорюваного правочину (правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 20.01.2021 року у справі № 522/24006/17).
Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Тлумачення норм статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення.
Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин.
Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.
Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.
Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.
Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.
Правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.
З огляду на норми Закону та враховуючи, що ОСОБА_1 не довів належними та допустимими доказами факт його обману під час укладення оспорюваного договору, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного договору недійсним в межах заявлених позовних вимог.
ОСОБА_1 є повнолітньою дієздатною особою. В матеріалах справи відсутні докази обмеження цивільної дієздатності позивача, внаслідок зловживання алкогольними напоями чи то визнання його судом недієздатним, внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу, що впливає на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.
Таким чином, ОСОБА_1 не спростував у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину (стаття 204 ЦК України), не виконав встановленого процесуальним законом обов`язку доведення обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, зокрема не довів вчинення правочину під впливом помилки чи обману. 
Посилання апелянта на ту обставину, що він не звертав уваги на текст договору, не усвідомлював його змісту та правових наслідків не вказує на недійсність правочину. 
Слід також зазначити, що з моменту укладення договору, 24.02.2015 року, і до дати звернення до суду з даним позовом, листопад 2019 року, ОСОБА_1 жодним чином не заперечував факту дарування належного йому будинковолодіння. Спірне питання щодо дійсності правочину виникло після конфлікту між дарувальником та обдарованими з приводу користування прибудинковими господарськими спорудами, що не заперечувалося учасниками справи в суді. 
При вирішенні вказаної справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 16 червня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 19 листопада 2021 року.

Судді:                                                                        Р.С. Гринчук 

                                                                               А.М. Костенко 

                                                                               Т.В. Спірідонова