Ухвала
ІменемУкраїни
28 жовтня2021 року
м. Київ
справа № 439/1324/20
провадження № 51-4764ск21 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючої                ОСОБА_1 ,
суддів                         ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника   ОСОБА_4 в інтересах засудженого     ОСОБА_5 на вирокБродівського районного суду Львівськоїобласті від 15 грудня 2020 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 21 вересня 2021 року щодо засудженого     ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, раніше не судимого. 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами
першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Бродівського районного суду Львівської області від 15 грудня 2020 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі–КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк один рік.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 22 серпня 2020 року близько 19:30, керуючи автомобілем марки «Hyundai Santa Fe CRDi», д.н.з.  НОМЕР_1 , та рухаючись автодорогою сполученням Броди-Берестечко в напрямку до м. Берестечка Рівненської області, при проїзді її ділянки поблизу повороту на с. Шнирів Бродівського району Львівської області, порушуючи вимоги пунктів 1.2, 1.5, 1.10 розділу 1 (в частині значення терміна «безпечна швидкість»), п. 2.9 (а) Розділу 2, п. 10.1 розділу 10, п. 12.1 розділу 12, п. 13.1 розділу 13 Правил дорожнього руху, керуючи транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, не врахував дорожньої обстановки і стану транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, без причин технічного характеру втратив керованість над автомобілем, що призвело до перекидання транспортного засобу та подальшого його виїзду за межі проїзної частини дороги.
У результаті порушення ним вищевказаних вимог ПДР пасажир автомобіля ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримав тупу поєднану травму голови, тулуба і кінцівок у вигляді багатоуламкового перелому кісток склепіння і основи черепа з крововиливами під оболонку головного мозку, численних двобічних переломів ребер, розриву селезінки і печінки з внутрішньою кровотечею, крововиливів у внутрішні органи, перелому кісток нижньої правої кінцівки, від яких помер на місці пригоди.
Також неповнолітня пасажирка автомобіля ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , отримала закриту черепно-мозкову травму у вигляді забою головного мозку з двобічними субдуральними гематомами, закриту травму живота у вигляді заочеревної гематоми зліва, розриву селезінки, який супроводжувався внутрішньою кровотечею, садна на нижніх кінцівках, на передній стінці живота в лівому підребер`ї. Вказані тілесні ушкодження були небезпечні для життя в момент заподіяння і за цією ознакою відносяться до тяжкого тілесного ушкодження.
Крім цього, неповнолітня пасажирка автомобіля ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , отримала закриту черепно-мозкову травму у вигляді струсу головного мозку, закритий перелом лівої ключиці зі зміщенням відламків, закритий перелом лівої сідничної кістки. Вказані тілесні ушкодження відносяться до тілесного ушкодження середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 21 вересня 2021 року вирок щодо ОСОБА_6 залишено без зміни.
Короткий зміст наведених у касаційній скарзі вимог
та узагальнені доводи особи, яка її подала
 
Ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 7 жовтня 2021 року касаційну скаргу захисника ОСОБА_10 було залишено без руху із наданням строку для усунення недоліків – п`ятнадцять днів із дня отримання копії ухвали.
У зазначений строк захисник ОСОБА_10 на виконання ухвали Верховного Суду звернувся до касаційного суду зі скаргою, в якій ставить питання про перегляд у касаційному поряду судових рішень щодо ОСОБА_6  на підставі незастосування закону про кримінальну відповідальність, який, на його думку, підлягає застосуванню (ст. 75 КК), та невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і просить скасувати судові рішення в частині призначеного ОСОБА_6 покарання, призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
На обґрунтування своїх доводів захисник у скарзі зазначає про те, що:
- всупереч вимогам ст. 370 Кримінального процесуального кодексу України (далі — КПК) суди не навели мотивів та обґрунтування неврахування позиції потерпілих та їхніх представників щодо повного відшкодування завданої матеріальної та моральної шкоди і зазначили у своїх судових рішеннях про те, що майнова шкода обвинуваченим відшкодована частково;
- суди попередніх інстанцій не повністю дослідили та надали оцінку обставинам справи (допустили істотне порушення вимог кримінального процесуального закону в частині повноти дослідження доказів та обставин), не застосували норму, що підлягає застосуванню, та призначили покарання, що не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого ОСОБА_6 ;
- суд апеляційної інстанції на порушення вимог п. 2 ч. 1 ст. 411 КПК не взяв до уваги доводів сторони захисту про неврахування судом першої інстанції доказів, які могли істотно вплинути на його висновки, зокрема щодо каяття ОСОБА_6 та відшкодування завданої шкоди;
- зі змісту постанови Верховного Суду від 15 січня 2020 року (справа №454/3464/18) випливає, що вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, що спричинило смерть особи, у стані алкогольного сп`яніння не є перешкодою для застосування до обвинуваченого ст. 75 КК;
-  ОСОБА_6 відшкодувавзавдану потерпілим шкоду в повному обсязі, а потерпілі зі своєї сторони жодних претензій в межах апеляційного розгляду справи не заявили, просили його суворо не карати та не позбавляти волі.
Крім того, захисник посилається на те, що ухвала суду апеляційної інстанції не містить достатнього обґрунтування відсутності підстав застосування до обвинуваченого ст. 75 КК і апеляційний суд, на його думку, дійшов висновку про неможливість застосування до ОСОБА_6 ст. 75 КК, не врахувавши:
- всіх обставин щирості каяття та жалю  ОСОБА_6 ; 
- повного визнання ним вини в межах судового розгляду в суді першої інстанції;
- відсутності схильності особи  ОСОБА_6  до порушення встановлених правил безпеки дорожнього руху;
- неможливості з причин, що не залежали від нього(посттравматичний шок), активно сприяти розкриттю злочину;
- відсутності з боку  ОСОБА_6 будь-яких дій, що перешкоджали розкриттю вчиненого ним кримінального правопорушення; 
- неналежності обставини щодо часткового відшкодування шкоди до тих обставин, що безумовно перешкоджають застосуванню ст. 75 КК.
Мотиви Суду
Згідно зіст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
З урахуванням положень вказаних норм КПК доводи в касаційній скарзі захисника в частині повноти дослідження судами доказів та обставин, які впливають на призначене покарання, не відноситься до компетенції суду касаційної інстанції.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК у касаційній скарзі захисником не оскаржуються. 
Водночас посилання захисника на незастосування судом стосовно ОСОБА_6 закону, який підлягає застосуванню, а саме ст. 75 КК, та на невідповідність призначеного йому покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого через суворість є безпідставними з огляду на таке.
Відповідно до вимог ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом’якшують і обтяжують, визначені відповідно до положень статей 66, 67 КК.
Як убачається з вироку суду першої інстанції, при визначенні виду та розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_6 за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, суд врахував особу обвинуваченого, який розкаявся у вчиненому, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, не перебуває на обліку в лікарів нарколога та психіатра, раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, а також його щире каяття у вчиненому, часткове відшкодування шкоди потерпілому, які визнав обставинами, що пом`якшують покарання.
Водночас суд першої інстанції врахував також характер та ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, який віднесений законом до тяжких злочинів, вчинення кримінального правопорушення вчинив у стані алкогольного сп`яніння, що визнав обставиною, яка обтяжує покарання, а також те, що ОСОБА_6 є розлученим та проживає сам, не в повній мірі відшкодував спричинені збитки потерпілим.
Саме в сукупності всіх встановлених обставин суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погодився суд апеляційної інстанції, що виправлення обвинуваченого можливе із застосуванням покарання у виді позбавлення волі в межах санкції статті, за якою кваліфіковано інкримінований злочин, з позбавленням права керувати транспортними засобами та про доцільність призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.
При цьому апеляційний суд звернув у своєму рішенні увагу на те, що місцевий суд врахував позицію потерпілої сторони щодо призначення ОСОБА_6 виду та розміру покарання, та зазначив, що вона не є визначальною та не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність.
Крім цього, звертаючи увагу в касаційній скарзі на те, що на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції між ОСОБА_6 , потерпілою ОСОБА_11 та виробником надгробних пам`ятників укладений договір № 7 від 5 травня 2021 року, захисник не наводить належних обґрунтувань того, яким чином встановлення пам`ятника загиблому в ДТП свідчить про повне відшкодування шкоди, притому що життя людини є найвищою цінністю і його втрату неможливо компенсувати. 
З урахуванням зазначеного доводи касаційної скарги про те, що апеляційний розгляд справи не дозволив встановити дійсну глибину та щирість каяття обвинуваченого, жалю щодо скоєного, обставин погашення матеріальної та моральної шкоди, а також доводи щодо неврахування судом апеляційної інстанції відсутності схильності ОСОБА_6 до порушення встановлених правил безпеки дорожнього руху, неможливості з причин, що не залежали від нього (посттравматичний шок), активно сприяти розкриттю злочину та відсутності з його боку будь-яких дій, що перешкоджали розкриттю вчиненого ним кримінального правопорушення, у цілому не спростовують правильності висновків попередніх судів у частині призначеного покарання. Суд також погоджується з висновками судів попередніх інстанцій в частині призначеного ОСОБА_6 покарання та вважає його таким, що відповідає загальним засадам призначення покарання та принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є достатнім і необхідним для виправлення засудженого та попередження нових кримінальних правопорушень, а тому доводи в касаційній скарзі щодо суворості призначеного засудженому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортирними засобами на строк 1 рік є необґрунтованими.
Крім цього, за змістом ст. 414 КПК, критеріями невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість або суворість є вид та розмір покарання.
Оскаржуючи судові рішення в поданій касаційній скарзі, захисник не навів доводів, які б належним чином обґрунтовували зазначену ним підставу щодо невідповідності призначеного судом першої інстанції покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, та не зазначив, чому саме покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, що становить мінімальний строк покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 286 КК, є явно несправедливим через суворість, тоді як зі змісту ухвали суду апеляційної інстанції вбачається, що захисник в апеляційній скарзі просив скасувати вирок суду першої інстанції та призначити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки.
Що стосується посилання захисника в касаційній скарзі на висновки Верховного Суду в інших кримінальних провадженнях щодо підстав для застосування ст. 75 КК, то вони є непереконливими, оскільки такі висновки були зроблені за інших обставин вчинення кримінальних правопорушень.
Водночас при вирішенні питання щодо можливості застосування положень, передбачених ст. 75 КК, враховується тяжкість кримінального правопорушення, особа винного та інші обставини справи та наводяться мотиви про те, чи можливе виправлення засудженого без відбування покарання.
Так, судом першої інстанції, крім іншого, було встановлено, що ОСОБА_6 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, вчинив тяжкий злочин, у результаті якого одна людина загинула, крім цього, одна з двох неповнолітніх потерпілих осіб зазнала тяжких тілесних ушкоджень, а інша — ушкоджень середньої тяжкості.
При постановленні ухвали суд апеляційної інстанції зазначив, що саме в сукупності всіх установлених обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що виправлення обвинуваченого можливе лише із застосуванням покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч.2 ст.286 КК з позбавленням права керувати транспортними засобами. З урахуванням вказаних обставин суд зробив висновок, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, про доцільність призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у виді трьох років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами. Таким чином, суд апеляційної інстанції висловився про можливість його виправлення саме шляхом відбування покарання, призначеного в межах санкції частини 2 статті 286 КК, про що зазначено в ухвалі.
З урахуванням зазначеного доводи захисника про те, щоухвала суду апеляційної інстанції не містить достатнього обґрунтування відсутності підстав застосування до обвинуваченого ст. 75 КК, не свідчать про загальну несправедливість судового рішення, оскільки суд апеляційної інстанції висловив свою позицію щодо можливості виправлення обвинуваченого саме з відбуванням покарання та за встановлених судом обставин не знайшов підстав для застосування положень ст.75 КК, що в цілому не спростовує законності прийнятого рішення в частині призначення покарання без вирішення питання щодо звільнення від його відбування. 
Разом з тим з урахуванням вищезазначених обставин та того, а також беручи до уваги, що засуджений вчинив злочин у стані алкогольного сп`яніння, що є не тільки обставиною, яка обтяжує покарання, а й вказує на безвідповідальне ставлення засудженого не тільки до власного здоров`я та життя, а й до здоров`я та життя сторонніх осіб, що істотно підвищує ступінь суспільної небезпеки злочину, а також те, що уникнення ним реального покарання за таких обставин негативно вплине на сприйняття суспільством, зокрема іншими водіями, необхідності дотримуватись Правил дорожнього руху, Суд також не вбачає підстав для його звільнення від відбування основного покарання відповідно до положень ст. 75 КК. 
З урахуванням вищезазначеного в Суду немає підстав вважати, що постановлені в цьому провадженні судові рішення є незаконними з огляду на порушення вимог чинного КПК або КК та відсутні підстави для висновку про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і особі обвинуваченого, а також висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання та прийняття рішення про звільнення його від відбування покарання з випробуванням. 
Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, та з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_10 в інтересах засудженого ОСОБА_6 на вирок Бродівського районного суду Львівської області від 15 грудня 2020 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 21 вересня 2021 року щодо засудженого ОСОБА_6 відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                        ОСОБА_2                              ОСОБА_3