ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/3266/15-ц  Номер провадження 22-ц/814/1825/21	Головуючий у 1-й інстанції Тимчук Р. І.  Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2021 року 	м. Полтава	

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Полтавського апеляційного суду в складі:
Головуючого судді : Обідіної О.І. 
Суддів : Карпушина Г.Л., Хіль Л.М.
За участю секретаря Ракович Д.Г.
Розглянула в порядку спрощеного провадження, в судовому засіданні у м. Полтаві, з повідомленням учасників справи, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  - адвоката Лучко Тетяни Іванівни на рішення Ленінського районного суду м. Полтави в складі судді Тимчук Р.І. від 12 травня 2021 року, дата виготовлення повного тексту рішення 17 травня 2021 року, по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя, усунення перешкод у користування житловим приміщенням, позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И Л А : 

В квітні 2015 ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про поділ майна подружжя, в якому, після збільшення позовних вимог, просив визнати право власності на будинок АДРЕСА_1 та на земельну ділянку площею 0,1028 га, за зазначеною адресою у рівних частках по 1/2 за ним та його колишньою дружиною ОСОБА_4 , зобов`язати відповідача усунути перешкоди в користуванні та володінні будинком АДРЕСА_1 шляхом надання ключів, забезпечити йому вільний доступ до вказаного будинку, стягнути з відповідача Ѕ вартості набутого під час шлюбу автомобіля Buick Enclave, 2008 року випуску, що на час розгляду справи складає 424950,50 грн. 
Вимоги обґрунтовані тим, що з відповідачем вони перебували в зареєстрованому шлюбі з 14.06.2003 по 24.06.2014. Від шлюбу мають трьох неповнолітніх дітей.
Під час подружнього життя, в грудні 2012 року, ними було придбано спірний будинок, покупцем якого в договорі купівлі-продажу за їх спільною домовленістю зазначено відповідача. Також в 2012 році вони придбали автомобіль Buick Enclave за 36000 доларів США, який вже після розлучення, відповідач продала без його згоди, одноособово розпорядившись отриманими від продажу коштами. 
Також вказує, що він позбавлений можливості користуватись житловим будинком, оскільки у вересні 2015 року відповідач повністю змінили вхідні замки, не дозволяє йому заходити на подвір`я, вчиняє з цього приводу сварки, що змусило його звертатись до органів поліції. 
В зв`язку з неможливістю домовитися в позасудовому порядку про поділ спільного майна подружжя та з метою відновлення свого права на користування житловим будинком, ОСОБА_2 звернувся до суду.

У вересні 2015 до суду надійшла позовна заява третьої особи на стороні позивача, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, в якій просить зобов`язати відповідача усунути їй перешкоди в користуванні та володінні будинком АДРЕСА_1 шляхом надання їй ключів та забезпечити вільний доступ до вказаного домоволодіння.
Вимоги обґрунтовані тим, що вона як мати позивача та член його сім`ї, позбавлена можливості користуватися будинком у відповідності до норм ст. 405 ЦК України, оскільки її колишня невістка – відповідач по справі, без згоди іншого співвласника, тобто її сина, самовільно змінили замки на вхідних дверях, чим унеможливила доступ до житла. 

У вересні 2015 ОСОБА_5 подала зустрічний позов до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, в якому просила визнати за нею право власності на будинок АДРЕСА_1 та на земельну ділянку на якій він розташований, збільшивши її частку у спільному подружньому майні з урахуванням інтересів трьох неповнолітніх дітей та проведених ремонтних робіт за власні кошти, що призвело до значного збільшення вартості спірного майна та стягнути на її користь 1/2 від вартості проданого ОСОБА_2 автомобіля «Форд» F-250, д.н.з. НОМЕР_1 , 2008 року випуску, що становить 330000 грн. 
Зустрічні вимоги обґрунтовані тим, що з нею разом проживають троє їх спільних з відповідачем дітей, які перебувають на її утриманні, оскільки стягнутих судовим рішенням з ОСОБА_2 аліментів не достатньо для забезпечення їх нормального розвитку. Також вказує, що після розірвання шлюбу вона особисто, за власні кошти, добудувала будинок, здійснила внутрішні ремонтні роботи та оздоблення, чим значно збільшила його вартість, що є достатньою підставою для збільшення її частки при поділі майна подружжя.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 12 травня 2021 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя, усунення перешкод у користування житловим приміщенням - задоволено частково.
Визнано право власності на будинок АДРЕСА_1 у рівних частках по 1/2 за кожним за ОСОБА_2 та за ОСОБА_1 .
Визнано право власності на земельну ділянку площею 0,1028 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням – для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (землі житлової та громадської забудови), кадастровий номер 5310136700:12:001:0162 у рівних частках по 1/2 за кожним за ОСОБА_2  та за ОСОБА_1 
Зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні та володінні будинком АДРЕСА_1 шляхом надання ключів ОСОБА_2 та забезпечити ОСОБА_2 вільний доступ до будинку АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2  судові витрати у розмірі 3534,20 грн.
В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.
В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1  до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя – відмовлено.
Позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням – задоволено.
Зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні та володінні будинком АДРЕСА_1 шляхом надання ключів ОСОБА_3 та забезпечити ОСОБА_3 вільний доступ до будинку АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати у розмірі 487,20 грн.
Рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 обґрунтовано встановленим фактом придбання майна подружжям під час шлюбу та посиланням на норми СК України, які регулюють виниклі правовідносини в частині поділу майна як об`єкту спільної сумісної власності подружжя, частки якого згідно до положень ст. 70 СК України є рівними. При цьому, суд погодився з обґрунтованістю вимог позивача ОСОБА_2 та третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_3 щодо створення відповідачем ОСОБА_1 (попереднє прізвище - ОСОБА_6 ) перешкод в користуванні останнім спірним житловим будинком та дійшов висновку про відновлення їх прав.
Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд встановив відсутність правових підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя.
Стосовно позовних вимог первісного позивача та позивача за зустрічним позовом в частині стягнення Ѕ частки вартості автомобілів, суд дійшов висновку про недоведеність сторонами факту придбання останніх за час шлюбу та відповідно їх подальше відчуження, що унеможливлює здійснення поділу вказаних транспортних засобів у заявлений позивачами спосіб. 

Не погодившись з вказаним рішенням представник ОСОБА_1  – адвокат Лучко Т.І. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, невірну оцінку зібраних по справі доказів, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення вимог зустрічного позивача ОСОБА_1 та про відмову в задоволенні позовів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Зокрема вказує, що суд дійшов помилкового висновку щодо участі колишнього чоловіка в проведенні ремонтних та оздоблених робіт в їх будинку, оскільки такі роботи були проведені особисто ОСОБА_1 за власні кошти вже після розірвання шлюбу. Вважає, що суд безпідставно не прийняв до уваги факт проживання та перебування на повному утриманні ОСОБА_1 трьох їх спільних з ОСОБА_2 дітей, що в розумінні положень ст. 70 СК України є обставиною, яка має істотне значення і слугує підставою для збільшення частки останньої як дружини при розподілі спільного майна подружжя. 

Вказує, що позовні вимоги третьої особи не підлягають задоволенню, оскільки мати позивача ніколи не була зареєстрована та не проживала в спірному будинку, він не є її житлом, а відтак гарантії, встановленні ст. 405 ЦК України на неї не поширюються. При цьому, саме право на проживання як члена сім`ї співвласника в неї виникне лише після вирішення спору між подружжям щодо поділу будинку.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку про наявність підстав для її часткового задоволення. 
Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п.п.3, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом, ОСОБА_2 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі з 14.06.2003, який було розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 24.06.2014.
Під час перебування у шлюбі, згідно договору купівлі-продажу від 23 листопада 2012 року ними було придбано житловий будинок та земельну ділянку в АДРЕСА_1 , покупцем якого в договорі вказана ОСОБА_4 . 
З огляду на те, що сторони після розлучення не дійшли згоди щодо поділу придбаного в шлюбі майна, в серпні 2015 року ОСОБА_2 звернуся з позовом про його поділ, в подальшому збільшивши позов вимогою про усунення перешкод в його користуванні, у зв`язку з чим просив зобов`язати відповідача надати йому ключі та забезпечити вільний доступ до житлового домоволодіння, яке є об`єктом їх спільної сумісної власності.
Одночасно, до суду із зустрічним позовом звернулась ОСОБА_4 ( на даний час - ОСОБА_7 ), яка посилаючись на те, що вже після розірвання шлюбу нею особисто було здійснено ремонт в будинку, що сприяло значному збільшенню його вартості та враховуючи проживання разом з нею трьох малолітніх дітей, просила збільшити її частку в спільному майні подружжя. 
Крім того, як первісним позивачем, так і позивачем за зустрічним позовом було заявлено вимоги про стягнення з другого подружжя по Ѕ частці вартості відчужених ними автомобілей Buick Enclave, 2008 року випуску ( ОСОБА_2 ) та «Форд» F-250, д.н.з. НОМЕР_1 , 2008 року випуску ( ОСОБА_1 ).
Також за судовим захистом звернулась третя особа із самостійними вимогами ОСОБА_3 , яка, зважаючи на зміну вхідних замків в житловому будинку та неможливість ним користуватись як своїм житлом, просила усунути перешкоди та зобов`язати ОСОБА_4 надати їй ключі та забезпечити безперешкодний доступ до будинку. 

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 , суд дійшов висновку, що останні ґрунтуються на положення ст.ст. 61, 65,70 СК України, на підставі яких здійснив розподіл житлового домоволодіння як об`єкту спільної сумісної власності подружжя, частки якого є рівними.
Також суд погодився з вимогами третьої особи – ОСОБА_3 щодо необхідності усунути їй перешкоди в користуванні будинком згідно до вимог ст. 405 ЦК України. 
Разом з тим, суд відмовив в повному обсязі в задоволенні зустрічного позову про збільшення частки в майні подружжя ОСОБА_1 , вказавши на відсутність для цього достатніх правових підстав.
Погоджуючись з висновками суду першої інстанції в частині вирішення спору про поділ майна подружжя, колегія суддів не може погодитись з висновком щодо підставності вимог третьої особи, оскілки останні не ґрунтуються на нормах матеріального та процесуального права. 

Так, частинами 1, 2 статті 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Статтею 368 Цивільного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю.
За змістом ч.ч. 1, 2, 3 статті 61 СК України, об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту, а також заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
При цьому, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст. 70 СК України).
Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя «від 21грудня 2007 року №11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток.
Матеріалами справи доводиться та не заперечується сторонами, що під час їх шлюбу ними було придбано житловий будинок із земельною ділянко за адресою АДРЕСА_1 , право власності на який за спільною домовленістю було оформлено на ім`я дружини ОСОБА_4 . 
Таким чином, останній є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому підлягає поділу в рівних частках у відповідності до ч.1 ст. 70 СК України. 
Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Таким чином, обов`язок, стосовно доведення обставин, які вказували б на наявність підстав, передбачених частинами другою, третьою статті 70 СК України покладається на особу, яка ініціює питання про збільшення частки у спільному сумісному майні подружжя, в даному випадку ОСОБА_1 .
В даному випадку. колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо недоведеності ОСОБА_1 обставин, якими обґрунтовані заявлені нею вимоги про відступ від засад рівності часток подружжя при поділі майна. 
Так, при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і інші обставини.
Судом вірно встановлено, що від шлюбу сторони мають трьох неповнолітніх дітей ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які проживають разом з матір`ю. 
На їх утримання ОСОБА_2 сплачує аліменти згідно рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 05 серпня 201 року по 1500 грн. на кожну дитину, а всього 4500 грн. до досягнення дітьми повноліття.
Будь-яких доказів, які б свідчили про недостатність розміру отримуваних ОСОБА_1 від ОСОБА_2 аліментів – позивачем надано не було. 
Так, за результатами перегляду апеляційної скарги ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 12 січня 2021 року, яким було збільшено розмір стягуваних з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання трьох дітей з 1500 грн. до 3400 грн. на кожну дитину, постановою Полтавського апеляційного суду від 13 квітня 2021 року рішення місцевого суду скасовано, в задоволенні позову ОСОБА_1 про збільшення розміру аліментів відмовлено.
Разом з цим, згідно до усталеної судової практики, само по собі проживання дітей з матір`ю ОСОБА_1 ще не являться тією достатньою правовою підставою, з якою законодавець пов`язує можливість відступити від принципу рівності часток подружжя при поділі їх майна.
При цьому, існування будь-яких інших обстави, які в розумінні ч.ч. 2,3 ст. 70 СК України мали б істотне значення та могли б свідчити про протиправну поведінку іншого подружжя ОСОБА_2 - позивачем ОСОБА_1 не доведено. 
Зокрема, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б доводили факт неналежного виконання ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків та ухилення від матеріального забезпечення своїх дітей. 
        Крім того, обґрунтовуючи підстави для збільшення свої частки при поділі подружнього майна, ОСОБА_1 посилалась на те, що вже після розірвання шлюбу за рахунок своїх власних коштів в житловому будинку нею проведено будівельно-ремонтні роботи, внаслідок яких його ринкова вартість значно зросла, на підтвердження чого надала суду копії квитанцій, талонів, накладних та рахунків, акт звірки, копію договору на виготовлення корпусних меблів. 
Одночасно з цим, в ході розгляду справи стороною позивача за зустрічним позовом було ініційовано проведення по справі комісійної судової оціночно-будівельної, будівельно-технічної та оціночно-земельної експертизи для вирішення питання про визначення вартості проведених в будинку робіт.
Згідно висновків проведеної по справі комісійної судової оціночно-будівельної, будівельно-технічної та оціночно-земельної експертизи №1743/1744/1475 від 12.03.2018 ринкова вартість житлового будинку АДРЕСА_1 без урахування невід`ємних поліпшень становить 2137208 грн. Вартість проведених будівельних робіт з матеріалами складає 274206 грн. Вартість столярних виробів та їх монтажу - 147126 грн. Ринкова вартість житлового будинку, господарських будівель і споруд – 2558540 грн. Ринкова вартість будівель і споруд даного домоволодіння без врахування вартості земельної ділянки – 2330324 грн.
При цьому експертом зазначено, що вартість проведених будівельних робіт за матеріалами (невід`ємних поліпшень) за період з травня 2013 року по вересень 2015 року становить 274206 грн. 
Разом з цим, зазначені ОСОБА_1 обставини в даному випадку не можуть розглядайсь як правова підстава для відступу від принципу рівності часток, які визначені положеннями ст. 70 СК України, оскільки йде мова про здійснення нею невід`ємних поліпшень внаслідок яких станом на час проведення експертиз збільшилась лише ринкова вартість житлового домоволодіння в порівнянні з його початковою вартістю станом на 2012 рік. 
При цьому, матеріалами справи доводиться та не заперечуєтеся сторонами, що станом на час придбання, спірний будинок був повністю побудований, мав стяжку підлоги, поштукатурені стіни, проведену сантехнічну роботу, в ньому малась електропроводка, були облаштовані джакузі, душові кабінки та покладені кахлі. 
В даному випадку, захист прав та інтересів ОСОБА_1 в частині понесених нею витрат по здійсненню невід`ємних поліпшень, проведених з травня 2013 року по червень 2015 року можливий у спосіб вимагання відповідної грошової компенсації понесених затрат, але не у спосіб збільшення розміру частки майна при його поділі колишнім подружжям. 
При цьому звертає на себе увагу те, що в своїй позовні заяві від 24 вересня 2015 року, ОСОБА_1 взагалі не зазначила до якого конкретно розміру її частка підлягає збільшенню. 
Таким чином, вірно встановивши в цій частині обставини справи та визначившись з характером спірних правовідносин, суд першої інстанції постановив законне та обґрунтоване рішення про часткове задоволення первісного позову та про відмову в задоволенні зустрічних вимог. 

Разом з цим підлягає скасуванню як постановлене з порушенням норм процесуального та матеріального права рішення в частині вирішення позовних вимог третьої особи на стороні позивача ОСОБА_3 . 
Згідно з приписами ст.ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів,. 
В такому випадку суд повинен з`ясувати, яке саме право захищає особа, встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені її права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.
Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.
В даному випадку, задовольняючи вимоги третьої особи ОСОБА_3 суд виходив з того, що остання з червня 2015 року має статус внутрішньо переміщеної особи, переїхала проживати до свого сина ОСОБА_2 і була зареєстрована безстроково за адресою АДРЕСА_1 , тобто в будинку співвласником якого є її син. Оскільки ОСОБА_1 самостійно змінила вхідні замки та не допускає їх із сином до будинку, який є її єдиним житлом, на підставі положень ст. 405 ЦК України її права підлягають судовому захисту. 
Зазначені висновки не відповідають фактичним обставина справи та ґрунтуються на невірно застосованих нормах права. 
У відповідності ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Тобто визначальними в даному випадку будуть дві умови, за наявності яких особа матиме право на користування житлом поряд з власником - користувач повинен бути членом сім`ї власника житла та проживати разом з ним.
Між тим, жодної із цих обставин третьою особою ОСОБА_3 в ході розгляду справи не доведено. 
Так, матеріали справи містять дані про те, що ОСОБА_3 має статус внутрішньо переміщеної з тимчасово окупованої території України особи, що доводиться довідкою соціального захисту від 24.11.2014 . Крім іншого, в довідці зазначено адресу, за якою з особою може здійснюватися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції - АДРЕСА_1 . 
Про те, в справі відсутні докази про реєстрацію ОСОБА_3 за вказаною адресою. 
Заперечуючи підстави позовних вимог ОСОБА_3 , ОСОБА_1 вказувала, що мати її колишнього чоловіка ніколи членом їхньої сім`ї не була, вона має свою родину та зареєстроване місце проживання в м. Горлівка Донецької області. З часу переїзду до м. Полтави в 2015 році в будинку не проживала, ніколи в ньому не була та не зареєстрована, фактично із самого початку мешкає за адресою АДРЕСА_2 .
Зазначені заперечення позивач не спростувала та не надала суду жодних доказів про те, що вона, як член сім`ї співвласника, проживала разом з ним в спірному будинку та набула на нього права, натомість зазначає як своє місце проживання з вересня 2015 року квартиру АДРЕСА_3 . 
При цьому, матеріалами справи доводиться, що сам ОСОБА_2 в зазначеному будинку не проживає, оскільки тривалий час з 2015 року мешкає в м. Київ, де має постійну роботу та своє житло. 
Наведені обставини свідчать про відсутність у ОСОБА_3 права на користування чужою власністю у вигляді житлового домоволодіння по АДРЕСА_1 , з огляду на недоведеність нею статусу члена сім`ї співвласника будинку та факту проживання разом з ним.
Враховуючи відсутність самого об`єкту судового захисту - права на користування житлом в розумінні ст. 405 ЦК України - вимоги ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні зазначеним будинком шляхом зобов`язання відповідача ОСОБА_1 надати їй ключі від будинку та забезпечити доступ до домоволодіння - задоволенню не підлягають. 
В іншій частині доводи апеляційної скарги на увагу не заслуговують та не спростовують висновки суду першої інстанції щодо недоведеності ОСОБА_1 підстав для відступу від принципу рівності часток подружжя при поділі його майна. 
Так, відхиляються твердження апелянта про те, що судом першої інстанції було порушено змагальність та не надано їй можливості доводити свої вимоги шляхом допиту свідків. 
Зазначене спростовується матеріалами справи, з яких вбачається, що судом задовольнялись клопотання сторони за зустрічним позовом ОСОБА_1 , протягом п`яти років призначались експертизи, допитувались свідки, до справи приєднувались різноманітні письмові докази. 
Пояснення апелянта щодо понесення нею витрат по здійсненню будівельно-ремонтних робіт не може в даному випадку розглядатись як достатня правова підстава для збільшення її частки, оскільки не ґрунтується на положеннях ч.ч. 2,3 ст. 70 СК України. 
Разом з тим, судом першої інстанції встановлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_2 згідно рішення суду сплачуються аліменти в твердій грошовій сумі по 1500 грн. на кожну дитину, ним за власною ініціативою неодноразово здійснювались оздоровчі поїздки разом з дітьми, також доводиться факт прийняття ним активної участі в їх вихованні, як на час пред`явлення зустрічного позову так і під час розгляду справи в суді. 
Проте, на даний час, як стверджує сторона апелянта, стосунки батька з дітьми значно погіршились. 
За вказаних обставин колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та наявності підстав для скасування рішення суду в частині позовних вимог третьої особи ОСОБА_3 та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову в їх задоволенні. 
В іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, як ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.п. 3, 4, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  - адвоката Лучко Тетяни Іванівни задовольнити частково.
Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 12 травня 2021 року в частині задоволення позовних вимог третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням – скасувати, ухваливши в цій частині нове рішення.
В задоволенні позовних вимог третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням відмовити.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 13 грудня 2021року.

Судді : Обідіна О.І. Карпушин Г.Л. Хіль Л.М.