Справа № 466/3430/20                                Головуючий у 1 інстанції: Кавацюк В.І. 
Провадження № 22-ц/811/3266/21                 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 
Категорія:33

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

18 листопада 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Копняк С.М.,
суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,
секретар - Жукровська Х.І.,
з участю позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» - ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 02 серпня 2021 року, постановлене в складі головуючого судді Кавацюка В.І., у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» про зобов`язання припинити нарахування відсотків за договором фінансового лізингу та здійснити перерахунок платежів,

В С Т А Н О В И В :

в травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» (далі – ТОВ «Автокредит Плюс», відповідач), в якому просить ухвалити рішення, яким:
- зобов`язати ТОВ «Автокредит Плюс» припинити нарахування відсотків за користування предметом лізингу за публічним договором про надання фінансового лізингу №АРМК000000000041533;
- зобов`язати ТОВ «Автокредит Плюс» здійснити перерахунок лізингових платежів за публічним договором про надання фінансового лізингу №АРМК000000000041533 та здійснити перерахунок належних до сплати платежів, зокрема, виключити із належної до сплати суми кошти, що складають відсотки за користування предметом лізингу, згідно з графіком лізингових платежів відповідно до додатку 2 до публічного договору про надання фінансового лізингу №АРМК000000000041533.
В обґрунтування своїх позовних вимог покликався на те, що з 27 вересня 2018 року по даний час він проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , а отже перебуває у статусі військовослужбовця. 27 грудня 2018 року він приєднався до публічного договору про надання фінансового лізингу №АРМК000000000041533 (далі – договір), умовами якого було передбачено, що ТОВ «Автокредит Плюс», як лізингодавець, передає, а він, ОСОБА_1 , як лізингоодержувач, приймає в лізинг предмет лізингу – автомобіль марки «Hyundai Accent» вартістю 155 000 грн. 27 грудня 2018 року відповідачем було передано йому автомобіль марки «Hyundai Accent», що засвідчено специфікацією та актом приймання – передачі. Згідно з графіком лізингових платежів він здійснював платежі по відшкодуванню вартості предмета лізингу, відсотки за користування предметом лізингу та комісію за проведення щомісячного моніторингу предмету лізингу.
В 2019 році він двічі звертався до відповідача із заявами про ненарахування йому відсотків за вищевказаним договором з підстав, передбачених частиною п`ятнадцятою статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», однак йому в цьому було відмовлено. Зокрема, на своє перше звернення він отримав відповідь № 26.09.2019-04/1, в якій відмова у задоволенні заяви була неправомірно обґрунтована відсутністю воєнного стану на території Львівської області. На своє повторне звернення від 07 листопада 2019 року жодної відповіді від ТОВ «Автокредит Плюс» він не отримав. У зв`язку з вищенаведеним він вирішив звернутися в суд за захистом своїх порушених прав та охоронюваних законом інтересів.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 02 серпня 2021 року, позовні вимоги задоволено. 
Вирішено: зобов`язати товариство з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» припинити нарахування відсотків за користування предметом лізингу за договором про надання фінансового лізингу №АРМК000000000041533, який був укладений 20 грудня 2018 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Зобов`язати товариство з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» здійснити перерахунок лізингових платежів за договором про надання фінансового лізингу №АРМК000000000041533, який був укладений 20 грудня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме, виключити із належної до сплати суми кошти, що складають відсотки за користування предметом лізингу, згідно з графіком лізингових платежів відповідно до додатку 2 до договору про надання фінансового лізингу №АРМК000000000041533 від 20 грудня 2018 року.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» в дохід держави судовий збір в розмірі 840, 80 грн.
Не погоджуючись з даним рішенням, представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» - Кравчута Віталій Анатолійович оскаржив таке в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу. 
В апеляційній скарзі зазначає, що ТОВ «Автокредит Плюс» “ не є банком або фінансовою установою, не здійснювало та не здійснює банківські операції, в тому числі із залучення коштів та видачі за рахунок залучених коштів кредиту позивачу із сплатою процентів за користування таким кредитом на підставі кредитних договорів. Договором фінансового лізингу №АРМК000000000041533 від 20 грудня 2018 року не передбачено нарахування процентів за користування кредитом. Укладений позивачем (лізингоодержувачем) з відповідачем (лізингодавцем) договір фінансового лізингу, за яким відповідач передав у користування позивача автомобіль марки «Hyundai Accent», реєстраційний номер НОМЕР_2 на умовах сплати позивачем лізингових платежів, не є кредитним договором, за яким нараховуються проценти за користування кредитом. При цьому, частина п`ятнадцята статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлює звільнення саме від процентів за кредитом. Вказана норма не встановлює звільнення від сплати лізингових платежів за договорами фінансового лізингу. Оскільки проценти за користування кредитом, що визначені частиною п`ятнадцятою статті 14 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не нараховуються позивачу, а тому позовні вимоги про зобов`язання припинити нарахування таких процентів та здійснити перерахування є безпідставними.
Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 02 серпня 2021 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заслухавши суддю доповідача, прояснення позивача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, виходячи з такого.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.
Судом встановлено, що 20 грудня 2018 року позивач ОСОБА_1 приєднався до публічного договору про надання фінансового лізингу №АРМК000000000041533, згідно з яким, ТОВ «Автокредит Плюс», як лізингодавець, передає ОСОБА_1 , як лізингоодержувачу, в лізинг предмет лізингу – автомобіль згідно специфікації, викладеної в додатку №1 до договору. Сторонами договору визначено строк лізингу 60 місяців з моменту підписання додатку №2 до договору (графік лізингових платежів).
Відповідно до специфікації та акту приймання-передачі від 27 грудня 2018 року, які є додатком № 1 до зазначеного вище договору, ОСОБА_1 було передано предмет фінансового лізингу - автомобіль марки «Hyundai Accent», 2007 року випуску, номер кузова (шасі) НОМЕР_3 , реєстраційний № НОМЕР_2 , вартістю 155 000,00 грн.
13 червня 2021 року набрав чинності Закон України від 4 лютого 2021 року № 1201-IX «Про фінансовий лізинг».
Відповідно до пункту 2 Розділу ІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, він застосовується до відносин, що виникли після дня набрання чинності цим Законом. Відносини, що виникли на підставі договорів фінансового лізингу, укладених до набрання чинності цим Законом, регулюються відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності цим Законом.
З огляду на дату укладення між сторонами у справі договору фінансового лізингу, спірні відносини сторін регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України від 16 грудня 1997 року № 723/97-ВР «Про фінансовий лізинг».
Згідно із частиною другою статті 1 Закону України від 16 грудня 1997 року №723/97-ВР «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).
Згідно з частиною другою статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
Виходячи з аналізу норм чинного цивільного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, про що свідчить зміст договору з урахуванням правил статті 628 ЦК України.
За імперативним положенням статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. У разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України).
Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані.
В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).
Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.
Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
Судами встановлено, що предметом укладеного між сторонами договору фінансового лізингу є транспортний засіб, і такий договір нотаріально не посвідчений.
Отже, аналізований у справі договір, підписаний сторонами, є в цілому нікчемним, тобто розглядається з точки зору права як такий, що юридично не мав місця, не створив будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов`язань, що в ньому закріплені.
Відтак, суд першої інстанції не вправі був розглядати по суті та вирішувати спір щодо неналежного виконання нікчемного договору з боку відповідача.
Відповідно до частини п`ятої статті 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.
Встановивши факт нікчемності укладеного між сторонами договору, суд апеляційної інстанції, з огляду на докази, які містяться в матеріалах справи, не вбачає можливості застосувати наслідки недійсності нікчемного договору фінансового лізингу, укладеного між сторонами.
Проте це питання може бути вирішено в окремому провадженні за позовом заінтересованої особи.
Згідно із вимогами пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, або змінює рішення.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За приписами частини другої статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Враховуючи викладене, оскаржуване слід скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Товариством з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» сплачено судовий розмір в розмірі 1 261 грн 50 коп. за подання апеляційної скарги.
Враховуючи задоволення вимог апеляційної скарги, понесені відповідачем витрати зі сплати судового збору в суді апеляційної інстанції, з урахуванням звільнення позивача ОСОБА_1 від сплати судового збору, такий слід компенсувати апелянту за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 382 – 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» - Кравчути Віталія Анатолійовича задовольнити.
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 02 серпня 2021 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» про зобов`язання припинити нарахування відсотків за договором фінансового лізингу та здійснити перерахунок платежів - відмовити.
Витрати Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 1 261 грн 50 коп. віднести за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст постанов складено 19 листопада 2021 року. 
Головуючий                                                                С.М. Копняк
Судді:                                                                        С.М. Бойко
А.В. Ніткевич