КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД  
Справа № 758/5742/20                                               Головуючий 1 інстанція - Гребенюк В.В.   
Провадження № 22-ц/824/3247/2021                       Доповідач 2 інстанція - Суханова  Є.М.

 
                                                      П О С Т А Н О В А
                                                       іменем     України
 
24 листопада   2021  року                                                           м.Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
            головуючого судді:                Суханової Є.М.,
            суддів:                                      Гуля В.В., Олійника В.І.,
            за участю секретаря:            Карпенка В.Р.
 
 розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою   ОСОБА_1 , в особі представника-адвоката Мусієнка Володимира Івановича на  рішення  Подільського  районного суду міста Києва від 07 жовтня  2020  року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про стягнення боргу,-
 
                                                              ВСТАНОВИЛА:
 
У травні 2020 року позивач ОСОБА_2 звернувся до Подільського  районного суду міста Києва з позовом до  ОСОБА_1  про стягнення боргу.
  Свої вимоги мотивував тим, що  17.12.2019 року між ним та відповідачем було укладено договір безпроцентної позики грошей, згідно з умовами якого позивач передав відповідачу в борг грошові кошти в розмірі 6 152 854 гривні, що становило еквівалент 235 000 євро, а останній зобов`язався повернути дану суму до 28.02.2020 року. 
Вказав, що оскільки відповідач свої зобов`язання щодо своєчасного повернення боргу не виконав.
Просив  стягнути з відповідача 6 820 099,50 гривень заборгованості з позики, пеню в розмірі 566 068,26 гривень, 3 % річних в розмірі 46 399,04 грн. та інфляційні втрати в розмірі 109 558,08 гривень, всього на суму 7 542 124,88 грн. та судові витрати.
Рішенням  Подільського  районного суду міста Києва від 07 жовтня  2020   року, позовні вимоги   ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про стягнення боргу - задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг за договором безпроцентної позики грошей від 17.12.2019 року у розмірі 7 542 124, 88 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 11 350, 80 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції  ОСОБА_1 , в особі представника-адвоката Мусієнка Володимира Івановича подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що воно винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним та всебічним дослідженням всіх обставин справи та невідповідності висновків суду обставинам справи.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилалось на те, що він не заперечує, що ставив підпис під договором позики, але заперечує факт укладання договору та факт отримання грошей з тих підстав, що договір не міг бути підписаний, а гроші не могли бути передані позивачем, оскільки позивач 17.12.2019 року відбув з території України та перебував за кордоном.
Вважає, що суд першої інстанції не повно з`ясував обставини справи, зокрема не було з`ясовано час, коли позивач і відповідач підписали договір безпроцентної позики грошей.
Стверджує, що грошові кошти були передані відповідачу, що можуть підтвердити тільки свідки, однак ці обставини не є доведеними належним чином.
         Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
         Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
        За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
   Судом першої  та апеляційної інстанції було встановлено, що  договором безпроцентної позики грошей від 17.12.2019 року, укладеного між позивачем та відповідачем,  позивач передав відповідачу в борг грошові кошти в розмірі 6 152 854 гривні, що становило еквівалент 235 000 євро, а останній зобов`язався повернути дану суму до 28.02.2020 року (а.с.153).
Пунктом 1 вказаного договору передбачено, що позикодавець передав у власність, а позичальник прийняв грошові кошти в розмірі 6 152 864 гривні, що на день укладення договору за курсом Національного банку України (100 євро за 2618,24 грн) становить еквівалент 235 000 євро, які позичальник повинен повернути до 28.02.2020 року (а.с. 153). Відповідно до пункту 2 позика є безпроцентною.
Однак,  станом на травень 2020 року відповідач свої зобов`язання щодо своєчасного повернення боргу не виконав.
Задовольняючи частково позовні вимоги  ОСОБА_3 солідарне стягнення коштів з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , суд першої інстанції виходив із того, що позивач свої зобов`язання по договору позики щодо надання коштів виконав, однак виконання зобов`язань порушено з вини відповідачів, а тому є всі підстави для солідарного стягнення коштів.
З такими висновками колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства виходячи з наступного.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, суд першої інстанції виходив із того, щопозивач свої зобов`язання по договору позики щодо надання коштів виконав, однак виконання зобов`язань порушено з вини відповідача, а тому є всі підстави для стягнення коштів.
З такими висновками колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства виходячи з наступного.
Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином та у встановлений строк, одностороння відмова від зобов`язання не допускається.
Згідно з ч.ч. 4, 5 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
З огляду на ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.
За приписами ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Стаття 1049 ЦК України встановлює обов`язок позичальника повернути позику. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Відповідно до статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Згідно з ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Згідно зі ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
З матеріалів справи вбачається, що між сторонами наявний борг відповідача перед позивачем в розмірі 7 542 124,88 гривень, в тому числі за основною сумою боргу, пенею, інфляційними втратами та 3 % річних у зв`язку з порушенням строків виконання грошового зобов`язання.
Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк встановлений договором або законом.
Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
    Колегія суддів, бере до уваги, те, що відповідач визнає факт підписання примірників договору про надання позики, водночас заперечує, що підписання договору відбулося одночасно з позивачем, у його присутності, а також заперечує, що за вказаним договором відбулося фактична передача грошових коштів.
Однак, колегія суддів  ставиться критично до доводів апелянта, щодо заперечення проти позову з тих підстав, що позивач не був присутнім під час підписання договору, і підписав договір не одночасно з ним, а пізніше, а відтак, вказаний договір позики є неукладеним.
Аналізуючи спірні правовідносини, пункт 1 договору, який передбачає, що позикодавець передав у власність, а позичальник прийняв грошові кошти у власність. 
Крім того, пункт 12 вказаного договору передбачає, що свідки підтверджують факт передачі позикодавцем грошових коштів позичальнику в сумі, яка визначена п. 1 договору.
 Оскільки обидва примірники договору містять підписи відповідача, свідків і факт підписання договору відповідачем не спростовується, колегія суддів,  вважає встановленим факт передачі коштів позивачем відповідачу та відповідно факт виникнення боргових зобов`язань відповідача перед позивачем.
Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість  рішення суду першої інстанції є безпідставними, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні суду.
Загалом такі доводи зводяться до незгоди заявника з висновками суду першої інстанції та ґрунтуються на переоцінці доказів, які були досліджені та оцінені судом з додержанням норм процесуального права. 
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).
Відповідно до вимог  ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Отже, рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -
 
                                                               ПОСТАНОВИВ:
   Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника-адвоката Мусієнка Володимира Івановича  - залишити без задоволення.
           Рішення  Подільського  районного суду міста Києва від 07 жовтня  2020  року  залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом  тридцяти днів до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови виготовлений    03  грудня   2021 року.

             Головуючий:                                        Є.М. Суханова
 
                    Судді:                                                  В.В. Гуль
                                                                                 В.І. Олійник