ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5990/21 Справа № 185/7316/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Болдирєва У. М. Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
        головуючого – Пищиди М.М.
        суддів – Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.
        за участю секретаря судового засідання – Бондаренка         В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи – Друга павлоградська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, ОСОБА_4 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, -
                                В С Т А Н О В И Л А:
       У жовтні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи – Друга павлоградська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, ОСОБА_4 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.
       В обґрунтування позову зазначив, що 18 лютого 2020 року він звернувся з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , але направив цю заяву через виконавчий комітет Межиріцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області за місцем свого проживання. 
       28 лютого 2020 року він звернувся особисто до Другої павлоградської державної нотаріальної контори і вважав себе таким, що прийняв спадщину, однак йому не пояснили, що він повинен був передати до нотаріальної контори заяву, складену у виконавчому комітеті Межиріцької сільської ради. 
       10 вересня 2020 року він звернувся до нотаріальної контри для отримання свідоцтва про право на спадщину, однак отримав відмову у вчиненні нотаріальної дії, при цьому нотаріус повідомив його про те, що він не подавав заяву про прийняття спадщини.
       Враховуючи зазначене, позивач просив визначити йому строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.2-4).
       Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 квітня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи – Друга павлоградська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, ОСОБА_4 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини — задоволено.
       Визначено ОСОБА_2 додатковий строк для подання ним заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 – два місяці, починаючи з дня набрання цим рішенням законної сили (а.с.106-110).
Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. 
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів.
       Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за потрібне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного
       Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у селі Межиріч Павлоградського району Дніпропетровської області (а.с.9).
       28 лютого 2020 року Другою павлоградською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області була відкрита спадкова справа № 54/2020 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 .
       З матеріалів спадкової справи вбачається, що після померлої ОСОБА_5 прийняли спадщину спадкоємець за заповітом – ОСОБА_4 та спадкоємець за законом ОСОБА_1 .
       Постановою державного нотаріуса від 10 вересня 2020 року ОСОБА_2 було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії – видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлої ОСОБА_5 у зв`язку з пропущенням строку подання заяви про прийняття спадщини (а.с.11).
       З доданих до позовної заяви документів вбачається, що ОСОБА_2 , місце проживання якого зареєстроване у селі Межиріч Павлоградського району, 18 лютого 2020 року звернувся до виконкому Межиріцької сільської ради, де секретарем виконкому була складена від його імені заява про прийняття спадщини (а.с.13).
       Згідно з текстом цієї заяви ОСОБА_2 повідомив, що він приймає у встановлений законом строк спадщину за заповітом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 бабусі ОСОБА_5 .
       Також, заява містить підтвердження того, що заявнику секретарем виконкому роз`яснено право на відкликання поданої заяви, вимоги законодавства щодо оподаткування об`єктів спадщини, ознайомлено зі змістом статей 1241, 1258, 1268-1282 Цивільного кодексу України.
       Заява підписана особисто позивачем, секретарем виконкому Межиріцької сільської ради засвідчено справжність підпису ОСОБА_2 .
       Зазначеною заявою підтверджується, що позивач, який проживає у сільському населеному пункті, звернувся з заявою про прийняття спадщини за заповітом до посадової особи виконавчого комітету сільської ради, уповноваженої на вчинення нотаріальних дій, 18 лютого 2020 року у визначений законом строк.
       Позивач є одночасно спадкоємцем за заповітом, а також спадкоємцем за правом представлення, оскільки його мати ОСОБА_6 , яка була дочкою ОСОБА_5 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.5,6, 32).
       Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з наявності підстав для визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.
       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з наступних підстав. 
       За загальним правилом положення про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 Цивільного кодексу України (далі –ЦК України).
       Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.
       Отже, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.
       Згідно з частиною третьою статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
       За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
       Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.
       Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17, у постановах Верховного Суду від 01 квітня 2019 року у справі № 643/3049/16-ц (провадження № 61-39398св18), від 11 листопада 2020 року у справі № 750/262/20 (провадження № 61-14038св20), від 03 березня 2020 року у справі № 145/148/20 (провадження № 61-61-16153св20).
       Таким чином, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.
       Разом із тим, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
       Пропуск спадкоємцем строку для прийняття спадщини без поважних причин не свідчить про наявність у такого спадкоємця порушеного, невизнаного чи оспорюваного права, яке підлягає захисту в судовому порядку.
       Наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5 затверджено Порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування (далі – Порядок).
       Згідно з пунктом 1.5 розділу І Порядку, посадові особи органів місцевого самоврядування зобов`язані сприяти фізичним та юридичним особам у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз`яснювати права і обов`язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду.
       Заяви про прийняття спадщини або відмову від її прийняття подаються спадкоємцем особисто посадовій особі органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини у письмовій формі (пункт 3.3 розділу ІV Порядку).
       Згідно з пунктами 2.1, 2.2 розділу ІV Порядку, спадкова справа заводиться посадовою особою органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини на підставі поданої (або такої, що надійшла поштою) першою заяви (повідомлення, телеграми), що свідчить про волевиявлення щодо спадкового майна, спадкоємців, осіб, вказаних у заповіті, заінтересованих в охороні цього майна, або вимоги кредиторів.
       Заявою, що свідчить про волевиявлення, є зокрема заява про прийняття спадщини.
       При заведенні спадкової справи посадова особа органу місцевого самоврядування за даними Спадкового реєстру перевіряє наявність заведеної спадкової справи, заповіту.
       У разі підтвердження факту заведення спадкової справи нотаріусом, посадовою особою іншого органу місцевого самоврядування посадова особа органу місцевого самоврядування відмовляє заявнику у прийнятті заяви (іншого документа) та роз`яснює право її подачі за місцезнаходженням цієї справи (пункт 2.4 розділу ІV Порядку).
       Посадова особа органу місцевого самоврядування видає свідоцтво про право на спадщину виключно особам, визначеним у статті 67 Закону України «Про нотаріат», а саме спадкоємцям першої та другої черг за законом (як у випадку спадкування ними за законом, так і у випадку спадкування ними за заповітом) і за правом представлення (пункт 4.1 розділу ІV Порядку).
       Встановлено, що 28 лютого 2020 року Другою павлоградською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області було відкрито спадкову справу № 54/2020 до майна померлої ОСОБА_5 на підставі заяви ОСОБА_4 про прийняття спадщини за заповітом.
       Таким чином на день звернення ОСОБА_2 з заявою про прийняття спадщини до секретаря виконкому Межиріцької сільської ради (18 лютого 2020 року) спадкової справи нотаріусом ще не було заведено.
       Тому відповідно до положень розділу ІV Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, на підставі звернення ОСОБА_2 яке свідчило про його волевиявлення щодо прийняття спадщини за заповітом, посадовою особою органу місцевого самоврядування мала бути заведена спадкова справа і зареєстрована належним чином у книзі обліку і реєстрації спадкових справ у день надходження заяви.
       Досліджені судом документи свідчать про те, що позивачем були дотримані вимоги частини 1 статті 1269 Цивільного кодексу України щодо вчасного звернення з заявою про прийняття спадщини, однак його заява не була належним чином зареєстрована.
       Крім того, відповідно до положень статті 63 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, отримавши від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов`язана повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких відоме. 
       Нотаріус або посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, також може зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення у пресі.
       Отже, Закон пов`язує виникнення у нотаріуса або особи, уповноваженої на вчинення нотаріальних дій, обов`язку здійснювати дії щодо сповіщення спадкоємців, місце проживання або роботи яких відоме, з моментом заведення спадкової справи, чому передує звернення спадкоємця із заявою про прийняття спадщини.
       Проте, згідно матеріалів справи позивача не було повідомлено про відкриття спадщини до майна померлої ОСОБА_5 на підставі заяви ОСОБА_4 про прийняття спадщини за заповітом, що була заведена 28 лютого 2020 року Другою павлоградською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області.
       Також колегія суддів вважає за потрібне зазначити, що відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином, оскільки залежить виключно від волі заповідача. Заповіт лише спрямовується на виникнення у спадкоємця прав та обов`язків, але до моменту смерті не створює їх у нього. Розпорядження, яке міститься у заповіті, набирає чинності лише у разі смерті заповідача.
       Призначення спадкоємцем є правом заповідача, визначеним частиною першою статті 1235 ЦК України.
       Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
       У постанові Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 489/1583/17 (провадження № 61-29660св18) зроблено висновок про те, що поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
       У вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права та принцип пропорційності між застосованим заходом і переслідуваною метою, якою є захист порушених прав заявника в аспекті статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
       Про свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права та поважність причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини у випадку доведеності факту необізнаності спадкоємця про існування заповіту вказано також у постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 642/2539/18-ц, від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17, від 28 жовтня 2019 року у справі № 761/42165/17-ц, від 06 червня 2018 року у справі № 315/765/14-ц, що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах.
       Таким чином враховуючи обставини справи, наявності заповіту на користь позивача як спадкоємця майна, не дотримання нотаріусом вимог законодавства, а також наведені позивачем причини, які є об`єктивними та істотними труднощами, суд першої інстанції відповідно до положень ч. 3 ст. 1272 ЦК України дійшов правильного та обґрунтованого висновку, що наявні правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини.
       На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про правомірність рішення суду першої інстанції.
       Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права. Колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
       Що стосується судових витрат понесених апелянтом, то колегія суддів їх не переглядає, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.
       На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
       Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 квітня 2021 року - залишити без змін.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.
       Судді: