ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8466/21 Справа № 213/905/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Нестеренко О. М. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 липня 2021 року у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я працівнику, – 

ВСТАНОВИВ:

       У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом в обґрунтування якого зазначив, що 31 рік 8 місяців працював на підприємстві відповідача водієм автотранспортних засобів, зокрема, усіх марок дизельних автомашин по вивезенню гірничої маси з кар`єру, і підпадав під дію шкідливих факторів: аерозолів переважно фіброгенної дії в повітрі, шуму, вібрації, та високих показників напруженості праці. 
       Внаслідок недосконалості робочих місць отримав професійне захворювання - вібраційна хвороба та ХОЗЛ (хронічне обструктивне захворювання легень).
       Висновком медико-соціальної експертної комісії у 2021 році позивачу встановлено 65 % втрати професійної працездатності, з яких 45% - по вібраційній хворобі, 20 % - по ХОЗЛ.
       Також зазначив, що через отримання професійного захворювання та втрату професійної працездатності відповідачем йому заподіяна моральна шкода, оскільки обов`язок створити безпечні умови праці покладено на роботодавця. 
       Разом з тим, позивач змушений тривалий час проходити медичні огляди та обстеження, медико-соціальні експертні комісії, відновлювальні процедури та медичне лікування, у зв`язку з чим позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, не має можливості вести повноцінне життя, оскільки відчуває фізичні страждання, біль, втому, слабкість, які у нього виникають постійно. 
       На фоні фізичних страждань ОСОБА_1 відчуває дискомфорт, дратівливість, його не залишають почуття розпачу та тривоги, він погано спить, що негативно позначається на його душевному і фізичному стані, тому просив суд стягнути з відповідача на його користь суму моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я у розмірі 260 000 грн без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.
       Рішенням Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 липня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я працівнику — задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 195 000 (сто дев`яносто п`ять тисяч) гривень без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб. В задоволенні іншої частини позовних вимог — відмовлено. Також вирішено питання розподілу судових витрат.
       Не погодившись з таким судовим рішенням, ПрАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні даного позову в повному обсязі.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що матеріали справи не містять доказів вини відповідача у заподіянні моральної шкоди позивачу. Разом з тим, факт заподіяння моральних страждань не підтверджений достовірними доказами. 
       Позивач не скористався своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
       Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
       Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
       Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень, то справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.
       Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
       Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
       Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду — без змін, з наступних підстав.
       Судом встановлено, що ОСОБА_1 працював на підприємстві відповідача з 09 лютого 1988 року по 15 червня 1998 року слюсарем по ремонту автомобілів ЦТА ІнГЗК, потім з 15 червня 1998 року по 12 березня 2020 року – водієм всіх марок дизельних автомобілів, тягачі по вивозу гірничої маси з кар`єра в ЦТА, а також поза кар`єром, звільнений 12 березня 2020 року за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, що підтверджується записами в трудовій книжці позивача /а.с.13-14/.
       Медичним висновком лікарсько-експертної комісії ДУ «Український НДІ промислової медицини» від 17 листопада 2020 року позивачу встановлена наявність хронічного професійного захворювання - вібраційна хвороба другої стадії від дії загальних вібрацій з церебрально-периферичним ангіодистонічним синдромом, з вазомоторно-трофічними порушеннями на кистях, ускладненим енцефалопатією з вираженим антено-вестибулярним синдромом, у поєднанні з радикулопатією попереково-крижовою L5, S1, та шийною С6, С7, С8 з вираженими статико-динамічними порушеннями, з двобічним плечолопатковим періартрозу (ПФ 2 ст.), остеоартрозом у поєднанні з періартрозом ліктьових і колінних суглобів (ПФ 2 ст.), стійкий больовий синдром; хронічне обструктивне захворювання легень (пиловий бронхіт першої стадії, емфізема легень першої стадії, група А, легенева недостатність 1-2 ступеня /а.с.15-17/.
       Відповідно до п.17 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання за формою П-4 від 03 грудня 2020 року, професійне захворювання виникло за таких обставин: працюючи водієм автотранспортних засобів, тягача у кар`єрі та поза кар`єром, по вивозу гірничої маси із кар`єру та виконуючи деякі операції по технічному обслуговуванню автомобіля, внаслідок порушення режимів роботи та експлуатації автомобіля підпадав під вплив загальної вібрації та виробничого пилу, показники яких перевищували нормативні /а.с.10/.
       Причиною професійного захворювання в п.18 цього Акту зазначено: рівень загальної вібрації – 120 дБ при ГДР 107 дБ; 69 дБ при ГДР 65 дБ, що перевищує допустимий рівень на 4-13 дБ; пил – з вмістом вільного діоксину кремнію від 10 до 70 % в повітрі робочої зони 2,2-5,2 мг/куб.м при ГДК 2,0 мг/куб.м. /а.с.8-12/.
       Згідно довідки МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, позивачу первісно 19 січня 2021 року встановлено втрату працездатності 65 % (45 % - вібраційна хвороба; 20 % - ХОЗЛ) і третю групу інвалідності – з 11 січня 2021 року до 01 лютого 2022 року, та зазначено про потребу останнього у забезпеченні лікарськими засобами, виробами медичного призначення, /а.с.7/.
       Задовольняючи частково даний позов, суд першої інстанції вважав доведеним, що позивач працював у шкідливих умовах на підприємстві відповідача, де порушувався режим роботи та експлуатації автомобіля, що свідчить про часткову втрату працездатності позивачем та отримання ним групи інвалідності з вини підприємства, у зв`язку з чим йому спричинено моральну шкоду, оскільки при розгляді даної справи було встановлено причинно-наслідковий зв`язок між винними діями відповідача та настанням у позивача негативних наслідків, а саме втрати професійної працездатності – 65 відсотків і встановленням йому третьої групи інвалідності.
       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
       Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.
       Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
       У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
       Згідно рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.
       Так, суд першої інстанції, на підставі наявних в матеріалах даної цивільної справи медичних документів щодо отриманого ОСОБА_1 професійного захворювання, правильно визначив, що внаслідок професійного захворювання, позивачеві заподіяні моральні й фізичні страждання, які спричинили погіршення реалізації його фізичних і професійних можливостей, призвели до зміни звичайного способу життя та спричинили й інші негативні наслідки морального характеру, що у свою чергу вимагає від нього додаткових зусиль для його організації. 
       Також судом було враховано, що погіршення стану здоров`я, постійні болі, прийом ліків, тривале перебування у лікарнях змусили позивача терпіти через це моральні страждання та переживання.
       Крім того, через біль у поперековому відділі хребта, кінцівках, артроз ліктьових та колінних суглобів, ОСОБА_1 не має можливості вести активне життя, в результаті відчуває страх за своє здоров`я та постійний дискомфорт.
       Доводи апеляційної скарги ПрАТ «Інгулецький ГЗК» про те, що відсутня вина та причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та отриманням позивачем професійного захворювання, оскільки, наявний причинно-наслідковий зв`язок між діями самого ОСОБА_1 , які виразились у тривалому продовженні роботи з власної волі у шкідливих умовах праці на підприємстві відповідача, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.
       Встановлене Конституцією України та законами України право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, а також одним із засобів захисту порушених цивільних прав та інтересів, які передбачені ст. 16 Цивільного Кодексу України.
       У пункті 49 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
       Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.
       КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а тому розмір такого відшкодування суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті та з урахуванням інших обставин справи.
       Отже, факт тривалого продовження позивачем роботи з власної волі у шкідливих умовах праці на підприємстві відповідача не знімає з відповідача обов`язку з відшкодування моральної шкоди, оскільки позивач, як працівник має право розраховувати на безпечні умови праці. 
       Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження спричинення йому моральних страждань, колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу, адже, як випливає з Акту форми П-4 компетентною комісією встановлені причини профзахворювання позивача, якими є робота впродовж 31 року 8 місяців в умовах впливу шкідливих факторів, в тому числі в умовах вібрації і виробничого пилу, показники яких перевищували нормативні через порушення режимів роботи та експлуатації автомобіля.
       За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач – ПрАТ «Інгулецький ГЗК» – повинен відшкодувати позивачу моральну шкоду, так як відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.
       Водночас, колегія суддів погоджується з розміром моральної шкоди, присудженої судом першої інстанції, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до положення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу фізичних, душевних страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат, їх тривалості, можливості відновлення тощо та з урахуванням всіх обставин справи, у зв`язку із чим відхиляє доводи апелянта щодо завищеного розміру моральної шкоди, стягнутої судом з ПрАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» на користь позивача ОСОБА_1 .
       Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права, не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до чинного законодавства, та не спростовують законність оскаржуваного судового рішення.
       Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
       Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх.
       Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
       Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення відсутні.
       Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       За таких обставин, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін.
       Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи судове рішення без змін, не змінює розподіл судових витрат.
       Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

       Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» — залишити без задоволення.
       Рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 липня 2021 року — залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

       Головуючий:         В.С.Городнича

       Судді: О.В.Лаченкова

                                                                        М.Ю.Петешенкова