Постанова
Іменем  України 
 
08 грудня 2021 року
м. Київ
 
справа № 757/25242/17-ц
провадження № 61-5213св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 
відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Головне управління Національної поліції в Київській області, Прокуратура Київської області, Державна казначейська служба України,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 11 грудня 2019 року у складі судді Батрин О. В. та постанову Київського апеляційного суду від 15 березня  2021 року у складі колегії суддів: Мостової Г. І.,                Суханової Є. М., Слюсар Т. А.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
05 травня 2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Головного управління Національної поліції в Київській області, Прокуратури Київської області, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди від руйнування майна, вчиненого за бездіяльності правоохоронних органів.
Позовна заява мотивована тим, що позивачі є потерпілими у кримінальному провадженні № 12013110100000978, відкритому Обухівським РВ ГУ НП України в Київській області 21 січня 2013 року за фактом шахрайського заволодіння земельною ділянкою з кадастровим номером 3223151000:04:065:0130, яка розташована у садівницькому товаристві «Роздолля» (далі - СТ «Роздолля») на території Української міської ради Обухівського району Київської області та належить їм на праві спільної сумісної власності.
Так, 06 червня 2012 року на ім`я ОСОБА_5 , в якого ОСОБА_1 у 2002 році придбав земельну ділянку, особі, яка діяла за довіреністю, було повторно видано державний акт на право власності серія ЯМ № 553689 на спірну земельну ділянку.
19 червня 2012 року ОСОБА_5 за повторно виданим державним актом на право власності здійснив повторний продаж земельної ділянки з кадастровим номером 3223151000:04:065:0130 ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у рівних частинах. На підставі цієї угоди ОСОБА_6 30 серпня 2012 року був виданий державний акт на право власності серія ЯМ № 233696 на земельну ділянку.
У зв`язку з повторним продажом спірної земельної ділянки позивачами були подані заяви про вчинення злочину щодо шахрайського заволодіння земельною ділянкою до Шевченківського РВ ГУ НП України в м. Києві 20 січня 2013 року та до Обухівського РВ ГУ НП України в Київській області 21 січня 2013 року, на підставі яких відкрито кримінальне провадження                                 № 12013110100000978 за частиною першою статті 190 Кримінального кодексу України.
Крім того, 13 червня 2013 року позивачами подано до органу досудового слідства клопотання про накладання арешту на вказану земельну ділянку з метою запобігання її подальшого перепродажу, у зв`язку з тим, що позивачам стало відомо про те, що ОСОБА_6 з ОСОБА_7 виставили її на продаж. Вказане клопотання органом досудового розслідування було залишено без належного реагування, у зв`язку з чим 20 червня 2013 року земельна ділянка була продана ОСОБА_4 
12 травня 2014 pоку від голови правління СТ «Роздолля» ОСОБА_8 , де розташована земельна ділянка позивачів, було отримано інформацію, що на спірній земельній ділянці розпочато демонтажні роботи - вирубку двадцятирічних плодоносних та інших дерев і знесення недобудованого триповерхового будинку, про що позивачами було повідомлено Обухівського PB ГУ МВС України в Київській області і викликано на 13 травня 2014 року наряд міліції. Але належні заходи щодо збереження майна позивачів правоохоронними органами вчинено не було.
Станом на 23 травня 2014 року будівлю на земельній ділянці відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було зруйновано практично вщент - лишилися лише руїни цокольного поверху, а також знищені дерева.
Вважаючи дії відповідачів  ОСОБА_4 , ОСОБА_3  щодо вирубки дерев, знесення недобудованого будинку незаконними, а бездіяльність Обухівського РВ ГУ НП України в Київській області (як структурного підрозділу юридичної особа ГУ НП в Київській області) та прокуратури Обухівського району Київської області (як структурного підрозділу Прокуратури Київської області), як процесуального керівника у кримінальному провадженні, щодо невжиття належних заходів зі збереження майна позивачів, неправомірними, що як наслідок призвело до знищення дерев та будинку, позивачі просили суд стягнути солідарно з  ОСОБА_4 , ОСОБА_3  та Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України з відповідного казначейського рахунку на їх користь, грошові кошти у розмірі 458 954 грн на відшкодування матеріального збитку та 60 000 грн - на відшкодування моральної шкоди.
Моральну шкоду позивачі обґрунтовують тим, що з огляду на вік позивачів зумисне руйнування відповідачами  ОСОБА_4 , ОСОБА_3 ,  за бездіяльності поліції і прокуратури у кримінальному провадженні,  недобудованого триповерхового цегляного будинку і вирубка двадцятирічних плодоносних та інших дерев, розташованих на земельній ділянці, навіть після витребування земельної ділянки з незаконного володіння, позбавило їх можливості відновити до стану, який передував діям і бездіяльності відповідачів. Відчуття безсилля і неможливості протидії незворотній шкоді, завданій їх майну діями відповідачів, призводить до душевних страждань, якими зокрема визначається моральна шкода. 
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13 червня 2017 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Головного управління Національної поліції в Київській області, Прокуратури Київської області, Державної казначейської служби України, зокрема, про відшкодування майнової та моральної шкоди.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11 грудня 2019 року провадження у справі в частині позовних вимог  ОСОБА_1 ,                          ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення моральної шкоди закрито на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України. 
Закриваючи провадження у справі в частині позовних вимог  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Обухівського районного суду м. Києва від 16 лютого 2016 року у справі № 372/2529/15-ц, що набрало законної сили,  відмовлено у задоволенні позовних вимог                 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , Реєстраційної служби Обухівського МУЮ, третя особа - Обухівське РВ ГУ МВС України в Київській області, про захист права власності на земельну ділянку, в частині стягнення моральної шкоди, що проявилась, зокрема, у вирубці фруктового саду та зруйнуванні недобудованого цегляного будинку, внаслідок чого позивачі позбавлені можливості належним чином відновити земельну ділянку до стану, який передував діям відповідача. 
Суд зазначив, що оскільки рішення у вищевказаній справі в частині вимог до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди постановлено з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, що і у розглядуваній справі, тому наявні підстави для закриття провадження в цій частині вимог.
Не погодившись з такою ухвалою, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 15 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишено без задоволення,  ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 11 грудня 2019 року залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права. 
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
28 квітня 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 11 грудня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від                    15 березня 2021 року. 
 
В касаційній скарзі заявники просили суд скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій  оскаржені судові рішення ухвалені з порушенням норм процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи.
 
Доводи інших учасників справи
 
31 травня 2021 року на адресу Верховного Суду надійшли пояснення від Головного управління Національної поліції в Київській області.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Ухвалою Верховного Суду від 17 травня 2021 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою  ОСОБА_1 та                     ОСОБА_2 , витребувано матеріали цивільної справи.
 
12 серпня 2021 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 26 листопада 2021 року справу призначено до судового розгляду.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржені судові рішення судів першої та апеляційної інстанції відповідають.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.
 
Закриття провадження у справі у цьому разі допускається за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним позову, який розглядається.
 
Відповідно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.
 
У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.
 
Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.
 
Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.
 
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року 
у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також з рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
 
Відповідно до пунктів 33, 34 рішення Європейського суду з прав людини від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України» одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (справа «Брумареску проти Румунії», пункт 61). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі.
Встановлено, що рішенням Обухівського районного суду м. Києва від 16 лютого 2016 року у справі № 372/2529/15-ц, що набрало законної сили,  відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , Реєстраційної служби Обухівського МУЮ, третя особа - Обухівське РВ ГУ МВС України в Київській області, про відшкодуванняморальної шкоди, що проявилась у вирубці фруктового саду та зруйнуванні недобудованого цегляного будинку, розташованих на земельній ділянці з кадастровим номером 3223151000:04:065:0130 у СТ «Роздолля» на території Української міської ради Обухівського району Київської області, внаслідок чого, як зазначали позивачі, вони позбавлені можливості належним чином відновити земельну ділянку до стану, який передував діям відповідача, а зважаючи на фінансову кризу і їх фінансове становище відновлення будинку також знаходиться під сумнівом. 
Закриваючи провадження у справі, що є предметом перегляду, відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що набрало законної сили рішення Обухівського районного суду м. Києва від 16 лютого 2016 рокуу справі № 372/2529/15-ц, постановлене, зокрема, з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав.
 
Сторонами у вказаних справах є, зокрема, позивачі ОСОБА_1 ,                    ОСОБА_2 та відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , матеріально-правові вимоги позивачів до цих відповідачів є однаковими (відшкодування моральної шкоди), факти (обставини) і норми закону, на підставі яких позивачі просили стягнути з  ОСОБА_3 та ОСОБА_4 моральну шкоду, зазначені у позовах ті ж самі. 
 
Ураховуючи викладене, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про закриття провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 ,                         ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди, оскільки позов у вказані частині у справі, що переглядається Верховним Судом, та у справі № 372/2529/15-ц збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції ухвалені без додержання норм процесуального права та без встановлення обставин, що мають істотне значення для розгляду справи. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції у ухвалені з додержанням норм матеріального права та процесуального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, на їх законність не впливають.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін, оскільки підстави для її скасування відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 11 грудня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 березня  2021 року про закриття провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення моральної шкоди залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    М. Є. Червинська
 
Судді:                                                                                               А. Ю. Зайцев 
 
Є. В. Коротенко 
 
В. М. Коротун
 
М. Ю. Тітов