ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" листопада 2021 р.                                                       Справа №909/1098/20

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:
Головуючого (судді-доповідача)                                        Якімець Г.Г.,
Суддів:                                                                      Бонк Т.Б.,                                                                                                                        Матущак О.І.,
за участю секретаря судового засідання Кришталь М.Б.,

та представників сторін:
від позивача – Гречко Х.М. (в режимі відеоконференції в Господарському суді Івано-Франківської області)
від відповідача (скаржника) – не з`явився

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Рибгосп Бурштинський”, б/н від 11 червня 2021 року
на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 20 травня 2021 року (підписане 25.05.2021), суддя Кобецька С.М.
у справі №909/1098/20
за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях, м. Івано-Франківськ
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю “Рибгосп Бурштинський”, м. Бурштин, Івано-Франківська область
про розірвання договору оренди та стягнення заборгованості

в с т а н о в и в :
11 грудня 2020 року Регіональне відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях звернулось до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до відповідача – Товариства з обмеженою відповідальністю “Рибгосп Бурштинський” про розірвання договору оренди №09/14 від 25 лютого 2014 року, укладеного між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Івано-Франківській області та Товариством з обмеженою відповідальністю «Рибгосп Бурштинський», а також стягнення заборгованості з орендної плати в сумі 663  284,70 грн., пені в сумі 52  323,12 грн., штрафу в сумі 66  328,47 грн. та інфляційні втрати в сумі 37  532,50 грн. (з урахуванням заяви позивача від 30.12.2020 про збільшення позовних вимог – арк. справи 20).
Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 20 травня 2021 року у справі №909/1098/20 позов задоволено в повному обсязі. Суд вирішив розірвати договір оренди №09/14 від 25 лютого 2014 року та присудив до стягнення з відповідача на користь позивача 663 284,70 грн. – орендної плати, 52 323,12 грн. – пені, 66 328,47 грн. – штрафу та 37 532,50 грн. – інфляційних втрат.
Рішення суду мотивоване тим, що відповідач не довів належного виконання зобов`язання щодо сплати орендної плати за період травень - листопад 2020 року в сумі 663 284,70 грн. При цьому, суд відхилив посилання представника відповідача на виникнення заборгованості з орендної плати, у зв`язку з бездіяльністю позивача щодо приватизації цілісного майнового комплексу Державного підприємства Рибне господарство "Галицький", оскільки дослідження обставин приватизації/неприватизації об`єкта оренди не є предметом судового розгляду у цьому спорі, як і не є підставою для звільнення від виконання грошового зобов`язання зі сплати орендної плати. Враховуючи несплату відповідачем орендної плати більш як за 3 місяці, суд дійшов висновку про розірвання договору оренди. Поряд з тим, перевіривши відповідні розрахунки позивача, суд визнав обґрунтованими позовні вимоги і в частині стягнення пені, штрафу та інфляційних втрат.
Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, відповідач – Товариство з обмеженою відповідальністю “Рибгосп Бурштинський” звернувся до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 20 травня 2021 року у справі №909/1098/20 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Зокрема, зазначає, що судом першої інстанції не було враховано, що за апелянтом наявне право на здійснення приватизації єдиного майнового комплексу, який і є об`єктом оренди за спірним договором. Скаржник наголошує, що невизнання позивачем права апелянта на участь у процесі приватизації, а також бездіяльність позивача щодо приватизації спірного комплексу, свідчить про порушення позивачем принципу «належного урядування», а також ставить відповідача у скрутне становище та невизначеність. На думку скаржника саме вказані факти звільняють останнього від виконання зобов`язання (сплати орендної плати) на підставі ст.617 ЦК України. Крім цього, апелянт наголошує, що судом першої інстанції помилково присуджено до стягнення і пеню і штраф, що є ототожненням правової природи як відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Щодо доповнень до апеляційної скарги, то колегія суддів звертає увагу, що у відповідності до ч.1 стт.266 ГПК України, особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження. Строк на апеляційне оскарження рішення місцевого господарського суду у цій справі закінчився 14 червня 2021 року, в той час як із доповненням до апеляційної скарги скаржник звернувся до апеляційного суду лише 02 вересня 2021 року, у зв`язку з чим, вказане доповнення до апеляційної скарги залишається судом без розгляду, а справа переглядається апеляційним судом в межах вимог апеляційної скарги.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить суд оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача – без задоволення. Зокрема, зазначає, що позивачем доведено належними та допустимими доказами існування у відповідача заборгованості зі сплати орендної плати за період з 20 травня по 30 листопада 2020 року, що є підставою для розірвання договору оренди та стягнення вказаного боргу. Поряд з цим, наголосив, що можливість одночасного стягнення штрафу та пені передбачено ч.2 ст.231 ГК України. Щодо доводів скаржника про право останнього на приватизацію об`єкта оренди, наголосив, що зазначене не звільняє його від обов`язку виконання зобов`язань за договором оренди, зокрема, в частині сплати орендної плати.

Судові засідання в апеляційному суді проводились в режимі відеоконференції з Господарським судом Івано-Франківської області за клопотанням позивача та відповідними ухвалами суду.
01 листопада 2021 року від представника відповідача – адвоката Раврик І.Д. на електронну адресу суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку із запровадженням карантинних заходів та неможливістю прибути в судове засідання, однак, таке не підписане кваліфікованим електронним підписом вказаної особи, що підтверджується довідкою начальника відділу комп`ютерного та програмного забезпечення, інформаційної безпеки від 01 листопада 2021 року, у зв`язку з чим, залишено судом без розгляду.
Представник позивача в судовому засіданні в режимі відеоконференції проти вимог апеляційної скарги заперечив, просив оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача – без задоволення, з підстав, наведених у відзиві на апеляційну скаргу.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання. Слід зазначити, що ухвалою суду від 27 вересня 2021 року розгляд справи відкладено саме за клопотанням відповідача. Поряд з тим, у випадку неможливості прибути у судове засідання до Західного апеляційного господарського суду, відповідач мав право подати до суду клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні суду чи з використанням власних засобів, як це зробив позивач.
Оскільки явка представника відповідача в судове засідання не визнавалась обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за його відсутності.

Західний апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного:
Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, 25 лютого 2014 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Івано-Франківській області (в тексті договору – орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Рибгосп Бурштинський" (в тексті договору – орендар) укладено договір оренди №09/14, відповідно до умов якого, а саме: п.1.1 орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування цілісний майновий комплекс Державного підприємства Рибне господарство "Галицький", що розташоване за адресою: вул. Л. Українки, 12, м. Бурштин, Галицький район, Івано-Франківська область, вартістю 2 968  169  грн.
Майно передається в оренду з метою ведення рибного господарства (п.1.6 Договору).
Згідно з п.2.1 Договору орендар вступає у строкове платне користування майном після підписання сторонами цього договору та акта приймання-передачі майна.
Відповідно до п.3.1 Договору орендна плата за базовий місяць оренди – січень 2014 року становить 39 888,09 грн. без ПДВ. Орендна плата за перший місяць оренди – лютий 2014 року визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць (січень 2014 року) на індекс інфляції за лютий 2014 року з врахуванням добової орендної плати. Нарахування ПДВ на суму орендної плати та його сплата здійснюється в порядку визначеному чинним законодавством України.
Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць (п.3.2 Договору).
Згідно з п.3.3 Договору орендна плата в повному обсязі перераховується орендарем щомісячно не пізніше 10 числа місяця, наступного за звітним місяцем до державного бюджету.
Орендна плата, перерахована до державного бюджету несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується орендодавцем до бюджету з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки Нацбанку України на дату нарахування від суми недоплати, розрахованої за кожний день простроченого платежу, з урахуванням індексації, за кожний день прострочення, включаючи день сплати (3.5 Договору).
Відповідно до п.3.8 Договору у разі, якщо на дату сплати орендної плати заборгованість за нею становить не менше ніж три місяці, орендар також сплачує штраф у розмірі 10% від суми заборгованості.
У п.5.2 Договору орендар зобов`язався своєчасно і у повному обсязі сплачувати орендну плату до державного бюджету.
За невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність, передбачену цим договором та чинним законодавством України (п.9.2 Договору).
Відповідно до п.10.1 Договору останній укладено строком на 10 років, що діє з 25 лютого 2014 року до 24 лютого 2024 року включно.
Чинність договору припиняється внаслідок: - закінчення строку, на який його було укладено; - приватизації майна за участю орендаря; - загибелі майна; - достроково за взаємною згодою сторін або за рішенням господарського суду; - банкрутства орендаря та в інших випадках, прямо передбачених чинним законодавством України. Договір оренди розривається орендодавцем в односторонньому порядку у разі несплати орендної плати в повному обсязі за 3 місяці (п.10.7 Договору).
Об`єкт оренди передано орендарю за актом №1 приймання-передачі державного майна від 25 лютого 2014 року.
Однак, відповідачем порушено умови договору щодо сплати орендної плати, у звязку з чим в останнього виникла заборгованість в сумі 663 284,70 грн. за період з травня по листопад 2020 року, а саме: за травень 2020 року – 94  458,38 грн.; за червень 2020 року – 94  647,30 грн.; за липень 2020 року – 94  079,42 грн.; за серпень 2020 року – 93  891,26 грн.; за вересень 2020 року – 94  360,72 грн.; за жовтень 2020 року – 95  304,33 грн. та за листопад 2020 року – 96  543,29 грн.
Докази сплати вказаної заборгованості по орендній платі відповідач суду не надав та такі відсутні у матеріалах справи.
У звязку з наведеним вище, у грудні 2020 року Регіональне відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях звернулось до суду з цим позовом про розірвання договору оренди №09/14 від 25 лютого 2014 року, у зв`язку з несплатою орендарем орендної плати більш ніж за 3 місяці та стягнення з орендаря заборгованості з орендної плати в сумі 663 284,70 грн., пені в сумі 52 323,12 грн., штрафу в сумі 66 328,47 грн. та інфляційних втрат в сумі 37 532,50 грн. (з урахуванням заяви позивача від 30.12.2020 про збільшення позовних вимог).

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини. 
Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, а у відповідності до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до вимог ст.ст.525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Згідно з ст.759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
Частиною 1 ст.762 ЦК України встановлено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором (ч.5 вказаної статті).
Орендна плата – це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі (ст.286 ГК України).
Розмір та порядок сплати орендної плати сторонами погоджено у розділі 3 договору оренди.
Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно з п.3.3 Договору орендна плата в повному обсязі перераховується орендарем щомісячно не пізніше 10 числа місяця, наступного за звітним місяцем до державного бюджету.
Як зазначалось вище, відповідач, всупереч умовам договору оренди, не виконав своїх зобов`язань щодо сплати орендної плати за період з травня по листопад 2020 року в сумі 663 284,70 грн., у зв`язку з чим, вимоги позивача в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Разом з тим, колегія суддів відхиляє посилання скаржника на наявність у останнього права на приватизацію об`єкта оренди, як підстава для несплати ним орендної плати у спірний період, оскільки наявність такого права у орендаря не звільняє його від обов`язку щодо сплати орендної плати за договором оренди до моменту припинення дії договору оренди. Слід зазначити, що приватизація орендованого майна за участю орендаря є підставою для припинення чинності (дії) договору оренди №09/14 від 25 лютого 2014 року, про що сторонами погоджено у п.10.7 вказаного договору, разом з тим, у матеріалах справи відсутні докази приватизації відповідачем орендованого майна та як наслідок припинення дії договору. У спірний період (за який позивачем нараховано орендну плату) відповідач використовував об`єкт оренди, що ним не спростовано та доказів протилежного суду не надано.
Судом встановлено відсутність підстав, передбачених стт.617 ЦК України, на яку посилається скаржник, для звільнення останнього від відповідальності за порушення зобов`язання.
Одночасно колегія суддів не надає оцінку твердженням апелянта про бездіяльність позивача щодо здійснення процедури приватизації об`єкта оренди, оскільки вказане не є предметом цього спору та не входить до предмету доказування у спорі про розірвання договору оренди, у зв`язку з несплатою орендної плати та стягнення заборгованості зі сплати орендної плати, а також інфляційних втрат, пені та штрафу.

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.2 ст.612 ЦК України).
Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Частиною 1 ст.230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, серед іншого, неустойкою.
Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (ч.1 ст.550 ЦК України).
У ч.6 ст.231 ГК України визначено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.
Згідно з ч.6 ст.232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Частиною 2 ст.343 ГК України передбачено, що платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Разом з цим, у пунктах 3.5 та 3.8 Договору сторони погодили, що орендна плата, перерахована до державного бюджету несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується орендодавцем до бюджету з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки Нацбанку України на дату нарахування від суми недоплати, розрахованої за кожний день простроченого платежу, з урахуванням індексації, за кожний день прострочення, включаючи день сплати. У разі, якщо на дату сплати орендної плати заборгованість за нею становить не менше ніж три місяці, орендар також сплачує штраф у розмірі 10% від суми заборгованості.
З огляду на вказані приписи та перевіривши розрахунки позивача, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача 37 532,50 грн. – інфляційних втрат, 52 323,12 грн. – пені, нарахованої у відповідності до п.3.5 Договору та 66 328,47 грн. – штрафу, нарахованого у відповідності до п.3.8 Договору.
При цьому, колегія суддів відхиляє доводи скаржника, про те, що присуджені до стягнення штраф та пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності та не можуть бути застосовані за одне і те саме порушення, оскільки це суперечить ст.61 Конституції України.
Колегія суддів звертає увагу, що у межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.
Такий вид забезпечення виконання зобов`язання як пеня та її розмір встановлено частиною третьою статті 549 Цивільного кодексу України, частиною шостою статті 231 Господарського кодексу України, статтями 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» та частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України.
Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною четвертою статті 231 Господарського кодексу України.
Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною другою статті 231 Господарського кодексу України.
В інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України – видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій (аналогічна правова позиція наведена в постановах Верховного Суду від 09 лютого 2018 року у справі №911/2813/17, від 23 липня 2019 року у справі №910/7398/18 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 червня 2021 року у справі №910/12876/19).

Крім цього, відповідно до ч.3 ст.291 ГК України на вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених Цивільним кодексом України для розірвання договору найму.
Частиною 2 ст.651 ЦК України передбачено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї з сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. При цьому, істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
У п.10.7 Договору оренди сторони погодили, що останній розривається орендодавцем в односторонньому порядку у разі несплати орендної плати в повному обсязі за 3 місяці. Поряд з тим, в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про розірвання орендодавцем договору оренди в односторонньому порядку, разом з цим, останній не позбавлений права на звернення до суду з відповідним позовом.
Як встановлено судом вище та вбачається з матеріалів справи, відповідач (орендар) зобов`язання щодо сплати орендної плати за період з травня по листопад 2020 року не виконав, чим допустив прострочення сплати орендної плати в повному обсязі за 3 місяці (в спірному випадку більш ніж за 3 місяці).
Судом також встановлено, що в провадженні Господарського суду Івано-Франківської області перебувала справа №909/482/20 за позовом Керівника Тисменицької місцевої прокуратури, заявленим в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях до відповідача – Товариства з обмеженою відповідальністю "Рибгосп Бурштинський" про стягнення заборгованості у розмірі 652 180, 42 грн., з яких: 552 002,89 грн. – заборгованість з орендної плати за договором оренди №09/14 від 25 лютого 2014 року за період з травня 2019 року по квітень 2020 року, 44 977,25 грн. – пеня та 55 200,28 грн. – штраф.
Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 09 жовтня 2020 року у справі №909/482/20 закрито провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення 113 799,70 грн. – основного боргу за договором оренди №09/14 від 25 лютого 2014 року (у звязку з сплатою вказаного боргу відповідачем в процесі розгляду справи; позов задоволено: присуджено до стягнення з ТзОВ "Рибгосп Бурштинський" на користь Регіонального відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях  538 380, 72 грн., з яких: 438 203,19 грн. – основний борг, 44 977,25 грн. – пеня, 55 200,28 грн. – штраф (http://www.reestr.court.gov.ua/Review/92498861). Вказане рішення не оскаржувалося та набрало законної сили.
Невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) є порушенням зобов`язання (ст.610 ЦК України) та передбачають правові наслідки порушення зобов`язання у вигляді його припинення або розірвання договору (ст.611 ЦК України).
Враховуючи наведене вище, з огляду на порушення орендарем істотної умови договору оренди (сплати орендної плати), суд першої інстанції правомірно дійшов висновку, що вимога позивача про розірвання договору оренди №09/14 від 25 лютого 2014 року є обґрунтованою.
Статтею 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.86 ГПК України).
Враховуючи все наведене вище, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про задоволення позовних вимог у повному обсязі: розірвання договору оренди №09/14 від 25 лютого 2014 року та стягнення з відповідача на користь позивача 663 284,70 грн. – орендної плати за період з травня по листопад 2020 року, 52 323,12 грн. – пені, 66 328,47 грн. – штрафу та 37 532,50 грн. – інфляційних втрат.
За наведених вище обставин, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення місцевого господарського суду.
Відповідно до ст.236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Статтею 276 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи скаржника про скасування рішення суду першої інстанції є безпідставними.
З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційної скарги – без задоволення.
Судовий збір за подання апеляційної скарги, у відповідності до ст.129 ГПК України, покладається на скаржника.
Керуючись ст.ст.236, 270, 275, 276, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд,

постановив:
Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 20 травня 2021 року у справі №909/1098/20 залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Рибгосп Бурштинський” – без задоволення.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у відповідності до вимог ст.ст.286-291 ГПК України.
Матеріали справи №909/1098/20 повернути до Господарського суду Івано-Франківської області.

Повну постанову складено 09 листопада 2021 року

Головуючий (суддя-доповідач)                                                  Якімець Г.Г.
          
Суддя                                                                                           Бонк Т.Б.

Суддя                                                                                          Матущак О.І.