Справа № 344/2559/17 
Провадження № 22-ц/4808/1492/21 
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А. 
Суддя-доповідач Фединяк 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 листопада 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:
головуючого                Фединяка В.Д. ( суддя-доповідач) 
       суддів:         Бойчука І.В., Девляшевського В.А.                
       секретаря                Мельник О.В.
       з участю                 ОСОБА_1 її представника адвоката Пасічняка І.Я.
       представника         ОСОБА_2 адвоката Либовки А.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 03 серпня 2021 року, ухвалене у складі суді Пастернака І.А. в м.Івано-Франківськ, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, стягнення судових витрат, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, а саме 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 загальною вартістю 125 008,50 грн,
ВСТАНОВИВ:
У лютому 2017 року  ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя.
Позовні вимоги мотивувала тим, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 27.10.2012 року, в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась донька ОСОБА_5 . 30 січня 2017 року рішенням Івано-Франківського міського суду шлюб між ними розірвано. За час шлюбу ними придбано рухоме та нерухоме майно, що належить їм на праві спільної сумісної власності а саме: земельна ділянка для індивідуального садівництва в садівничому товаристві «Ластівка» с. Клузів Тисменицького р-ну Івано-Франківської області кадастровим номером 2625881601:06:041:0041 площею 0,0601 га  та нежитлове приміщення №1 - гараж № 50  загальною площею -22,1 кв. м. вбудований в житловий будинок  АДРЕСА_1 зареєстрований вартістю 271 443,00грн., а всього ними придбано нерухомого майна, яке підлягає поділу між ними на загальну суму 341 363,34 грн. Щодо рухомого майна ними придбано спільне рухоме майно, яке підлягає поділу між ними, а саме: - виготовлену на замовлення меблеву стінку білого з чорним кольором яка складається з трьох дверної шафи-купе, письмового стола, шафи для посуду та книг вартістю 20 000,00 грн.; телевізор LG-40 дюймів вартістю 7 000 грн.;  стінку для спальні вартістю 23 000 грн., що складається з 2-х ліжка, 2-х при ліжкових тумбочок, та двох-дверної шафи.; телевізор Samsung 32 дюймів вартістю 6500грн.; диван вартістю 5 000 грн. Всього придбано рухомого майна яке підлягає поділу між сторонами на загальну суму 61 500 грн. Згоди на добровільний поділ між ними не досягнуто. Просила постановити рішення, яким виділити їй  у власність, з врахуванням інтересів неповнолітньої дитини,  1/2 частину земельної ділянки для індивідуального садівництва в садівничому товаристві «Ластівка» с. Клузів Тисменицького р-ну Івано-Франківської області кадастровим номером 2625881601:06:041:0041 площею 0,0601га придбаною згідно договору купівлі - продажу серії та номеру 1981 виданого 14.12.2015р. приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Проців Л.Я. та зареєстрованої на відповідача вартістю на даний час - 69 920,34грн., а також 1/2 частку нежитлового приміщення №1-гаража №50 загальною площею - 22,1 кв. м. вбудованого в житловий будинок  АДРЕСА_1  зареєстрований на відповідача на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер НОМЕР_2  видане 23.03.2015р. реєстраційний номер  НОМЕР_3  вартістю 271 443,00грн, виготовлену на замовлення меблеву стінку білого з чорним кольором яка складається з трьох дверної шафи-купе, письмового стола, шафи для посуду та книг вартістю 20 000,00 грн.; телевізор LG-40 дюймів вартістю 7 000 грн., диван вартістю 5500 грн., а всього майна на загальну суму 202 681,67 грн. Відповідачу просить виділити у власність Ѕ частину нежитлового приміщення №1-гараж №50 загальною площею -22,1 кв. вбудований в житловий будинок  АДРЕСА_1  зареєстрований на нього на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер НОМЕР_2  видане 23.03.2015р. реєстраційний номер  НОМЕР_3  вартістю 135 721, 50грн, 1/2 частину земельної ділянки в садівничому кооперативі «Ластівка» с. Клузів Тисменицького р-ну Івано-Франківської області кадастровим номером 2625881601:06:041:0041 площею 0,0601га, придбаною згідно договору купівлі - продажу серії та номеру 1981 виданого 14.12.2015р. приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Проців Л.Я. та зареєстрованої на відповідача вартістю на даний час - 34 960,17грн, а всього майна на загальну суму 200 181,67грн. Стягнути з відповідача понесені судові витрати. 
У жовтні 2018 року ОСОБА_2 подав до суду зустрічний позов про поділ майна подружжя.
Зустрічні позовні вимоги мотивував тим, що в первісному позові не зазначено інше нерухоме майно, яке також набуте подружжям за час шлюбу, яке є спільною сумісною власністю подружжя і повинно входити до складу майна, що підлягає поділу, а саме- Ѕ частина квартири АДРЕСА_1 вартістю 125 008,50 грн, яка сторонами набута за час шлюбу і зареєстрована за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 17.07.2015 року. Просив поділити нерухоме майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, а саме Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 і визнати за ним та ОСОБА_1 право власності по ј квартири АДРЕСА_1 . 
Ухвалою суду від 17 травня 2019 року позови об`єднані в одне провадження.
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 03 серпня 2021 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності на: - 1/2 частину земельної ділянки для індивідуального садівництва в садівничому товаристві "Ластівка" с. Клузів Тисменицького р-ну Івана-Франківської області кадастровим номером 2625881601:06:041:0041 площею 0,0601 га. придбаної згідно договору купівлі - продажу серії та номеру 1981, виданого 14.12.2015 р. приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Проців Л.Я.; - 1/2 частину нежитлового приміщення №1 гараж № НОМЕР_4 загальною площею -11,1 кв. вбудований в житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстрований на ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер НОМЕР_2 видане 23.03.2015 р. реєстраційний номер НОМЕР_3 . Визнано за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності та виділити в натурі наступне майно: - меблеву стінку виготовлену під замовлення (білого з чорним кольором), яка складається з трьох дверної шафи-купе, письмового стола, шафи для посуду та книг вартістю 20 000 грн.; - диван " Лондон " вартістю 5 000 грн. Визнано за ОСОБА_2 право власності на: - 1/2 частину земельної ділянки для індивідуального садівництва в садівничому товаристві "Ластівка" с. Клузів Тисменицького р-ну Івана-Франківської області кадастровим номером 2625881601:06:041:0041 площею 0,0601 га придбаної згідно договору купівлі - продажу серії та номеру 1981, виданого 14.12.2015 р. приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Проців Л.Я. ; - 1/2 частину нежитлового приміщення №1 гараж № НОМЕР_4 загальною площею 22,1кв. вбудований в житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстрований на ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер НОМЕР_2 видане 23.03.2015 р. реєстраційний номер НОМЕР_3 . Визнано за ОСОБА_4 в порядку поділу спільного майна подружжя та виділено в натурі наступне майно: - стінку для спальні виготовлену під замовлення, що складається з 2-х спального ліжка, 2-х при ліжкових тумбочок та 2-х дверної шафи вартістю 23 000 грн. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2 017,00 грн.  В задоволенні решти вимог первісного позову відмовлено. 
Позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя задоволено. Визнано за  ОСОБА_2 , право власності на 1/4 частки квартири  АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 .
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, а саме Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 загальною вартістю 125 008,50 грн, посилаючись на те, що ОСОБА_2 без її згоди належну йому Ѕ частину вищевказаної квартири подарував своїй матері, тому не має будь-якого права на належну їй Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 . 
В решті рішення суду просила залишити без змін. 
04 жовтня 2021 року ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи апеляційної скарги заперечив. Вказує, що під час перебування у шлюбі Ѕ частина квартири, що перебувала у спільній власності подружжя, за згодою обох з подружжя була відчужена. Даний правочин ніким не оскаржувався, а отже є правомірним. У власності подружжя залишилася інша Ѕ частина квартири, що перебувала у спільній власності подружжя та підлягає поділу між подружжям. Просить, апеляційну ОСОБА_1 залишити без задоволення а рішення суду першої інстанції залишити без задоволення. 
В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги, просить задовольнити подану скаргу.
Представник ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги заперечила. Рішення суду вважає законним та обґрунтованим, а тому просить залишити його без змін. 
Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги з таких підстав.
Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Ухвалюючи рішення про задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 29.03.2018 року, яке постановою Апеляційного суду від 31.05.2018 року залишено без змін, в задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу квартири удаваним в частині покупців, визнання покупцем за договором та визнання права власності на квартиру відмовлено. Даним рішенням встановлено, що 25.02.2014 року між ТзОВ «ФОРТЕ-БУД» та ОСОБА_7 , ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна (квартири), яке буде створено у майбутньому № ФП-8-7-026, предметом якого є двокімнатна квартира, загальною площею 65 кв.м. на 7 поверсі 8 під`їзду, що розташована в багатоквартирному житловому будинку з приміщенням громадського призначення та громадського харчування по АДРЕСА_3 . Відповідно до договору дарування частки квартири від 24.01.2017 року, ОСОБА_4 подарував матері ОСОБА_6 належну йому 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 . (а.с.103-114, т.2 ). Однак, рішенням Івано-Франківського міського суду від 29.03.2018 року, яке постановою Апеляційного суду від 31.05.2018 року залишено без змін, не встановлено належність 1/2 частки спірної квартири на праві особистої приватної власності ОСОБА_1 .. ОСОБА_1 з позовом про визнання спірної 1/2 частки у квартирі АДРЕСА_1 особистої приватною власністю не зверталася, жодних рішень, якими б було встановлено право особистої приватної власності ОСОБА_1 1/2 частки квартири АДРЕСА_1   немає.
Ухвалене судом першої інстанції рішення не відповідає вимогам закону та матеріалам справи.
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 27.10.2012 року. 25.02.2014 року між ТзОВ «ФОРТЕ-БУД» та ОСОБА_7 і ОСОБА_1 було укладено договір купівлі продажу нерухомого майна (квартири) яке буде створено у майбутньому №ФП-8-7-026, предметом якого є двохкімнатна квартира загальною площею 65 кв.м. на 7 поверсі 8 під`їзді, що розташована в багатоквартирному житловому будинку з приміщенням громадського 
Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, двокімнатна квартира АДРЕСА_1 , на праві приватної спільної часткової власності належить,  ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , розмір частки по 1/2  кожного ( т.2 а.с.6, а.с.25-26).
Відповідно до звіту про оцінку майна, ринкова вартість двокімнатної квартири загальною площею 65,8 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_4   становить 250 017 грн (т.2 а.с.7-11).
Згідно договору дарування частки квартири від 24.01.2017 року ОСОБА_7 подарував своїй матері ОСОБА_6 належну йому Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 . (т.2 а.с. 140-141)
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 30.01.2017 року, яке набрало законної сили 10.02.2017 року, шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 розірвано, неповнолітню дочку ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1   залишено проживати з  матір`ю  (т.1 а.с.5).
Звертаючись до суду із зустрічним позовом ОСОБА_4 наполягає на тому, що спірна 1\2 частина квартири є спільною сумісною власністю подружжя яка підлягає поділу, а інша 1/2 частина спірної квартири належить іншому власнику, тобто його матері.
Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 цього Кодексу, частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації, а державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку.
Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (частина четверта статі 3 СК України).
За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).
Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).
Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».
Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).
Під час вибору і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 317/3272/16-ц (провадження № 61-156св17) зазначено, що «згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. 
Установлено, що сторони за час перебування у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти, на підставі укладено 25.02.2014 року між ТзОВ «ФОРТЕ-БУД» та ОСОБА_7  і   ОСОБА_1  договору  купівлі продажу нерухомого майна (квартири) яке буде створено у майбутньому №ФП-8-7-026,  придбали двокімнатна квартира АДРЕСА_1 .
У добровільному порядку, визнаючи право власності кожного по 1/2  частині спірної квартири ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, зареєстрували двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , на праві приватної спільної часткової власності.
Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Визнаючи спільною сумісною власністю ОСОБА_7 та ОСОБА_1 1/2  частину двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , суд вищевказаних вимог закону не врахував та дійшов незаконного висновку, що зазначена частина спірної квартири підлягає поділу, так як на підставі договору дарування частки квартири від 24.01.2017 року, без згоди ОСОБА_1 ОСОБА_7 подарував своїй матері ОСОБА_6 належну йому Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 , а обдарована, прийняла в дар цю частину квартири (т.2 а.с. 140-141).
       Відтак, суд відхиляє доводи ОСОБА_7 , що 1/2  частина двокімнатної квартири АДРЕСА_1 належить сторонам на праві спільної сумісної власності, оскільки відчужуючи 1/2  частину спірної квартири, в порушення ст.3,13 ЦК України діяв недобросовісно, тобто вчиняв дії, які не відповідають певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторонни.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно вимог п. п. 1, 3, 4 ч. 1, 2 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині постановлене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також з допущенням порушення норм матеріального та процесуального права, тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у цій частині про відмову ОСОБА_2 у задоволенні зустрічного позову.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги, підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1875 (тисячу вісімсот сімдесять п`ять) грн 12 коп. судового збору за подання апеляційної скарги. 
Щодо витрат на правничу допомогу суд виходити з наступного.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.
Частинами першою та другою статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).
Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Отже, положеннями ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи і наданих послуг та фінансового стану учасників справи. Аналогічні правові висновки викладені у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Порядок розподілу судових витрат визначено у статтях 141-142 ЦПК України.
Згідно з частинами першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді позивачем  надано договір про надання правової допомоги №0909-1 від 09 вересня 2021 року, розрахунок ватрості наданих послуг, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 001357 від 31 серпня 2018 року. На підставі вказаних доказів позивачка просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 16 000 грн.
Виходячи з конкретних обставин справи, її складності, ціни позову, обсягу виконаної адвокатом роботи, критерію необхідності подання відповідних процесуальних заяв, потраченого на участь у судових засіданнях часу та врахувавши принцип співмірності і розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про доведеність позивачем понесених витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи у розмірі 4 000 грн.
Керуючись ст. 374, 376, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити. Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франкіської області від 03 серпня 2021 року в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, а саме Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 загальною вартістю 125 008,50 грн, скасувати й відмовити ОСОБА_2 у задоволенні в цій частині позову.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1875 (тисячу вісімсот сімдесять п`ять) грн 12 коп. судового збору за подання апеляційної скарги та 4 000 грн (чотири тисячі гривень) за надання правничої допомоги адвокатом.
В решті оскаржуване рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст складено 23 листопада 2021 року.

Судді:                                                                В.Д.Фединяк                                                                                         І.В.Бойчук                                                                                                В.А.Девляшевський