Номер провадження: 33/813/1454/21
Номер справи місцевого суду: 521/4815/21 
Головуючий у першій інстанції Коблова О.Д.
Доповідач Артеменко  І. А.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.11.2021 року                                                                 м. Одеса

Суддя Одеського апеляційного суду – Артеменко І.А.,
за участю: секретаря судового засідання – Узун Н.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) - Базилюка К.В. на постанову Малиновського районного суду м. Одеси від 31 серпня 2021 року про визнання ОСОБА_2 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.6 ст. 481 МК України,

ВСТАНОВИВ:
Оскаржуваною постановою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 6 ст. 481 МК України, та накладено стягнення у виді штрафу 170 000 (сто сімдесят) тисяч гривень, стягнуто на користь держави судовий збір у розмірі 454 грн.
Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення № 0124/50000/21 від 07.11.2021 року 07.02.2021 року о 23 годині 41 хвилин в зону митного контролю, міжнародного автомобільного пункту пропуску «Маяки-Удобне-Паланка» відділу митного оформлення № 2 митного поста «Білгород-Дністровський» Одеської митниці Держмитслужби, в напрямку виїзд з України у Молдову у пішому порядку прибув громадянин Канади ОСОБА_2 . Громадянином ОСОБА_2 до митного контролю було надано закордонний паспорт громадянства Канади GF297117 від 17.02.2014р.
В ході здійснення митного контролю, за інформацією, наявною в базі даних Єдиної автоматизованої інформаційної системи Держмитслужби України було встановлено, що громадянин Канади ОСОБА_2 30.09.2019 о 22 годині 43 хвилини через відділ митного оформлення № 2 митного поста "Аккерман", пункт пропуску "Маяки-Удобне-Паланка", ввіз на митну територію України транспортний засіб «BMW 316», р/н НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_2 , країна реєстрації – Молдова, смугою руху «зелений коридор» з метою «особисте користування» у режимі «тимчасове ввезення до 1 року».
Інформація щодо вивезення за межі митної території України даного транспортного засобу станом на 07.02.2021 року відсутня. В митницю, з метою продовження строку тимчасового ввезення транспортного засобу марки «BMW 316», р/н НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_2 , країна реєстрації – Молдова, громадянин Канади ОСОБА_2 не звертався.
Документів, що підтверджують факт аварії чи дії обставин непереборної сили, виданих компетентними органами (установами) та засвідчених в установленому порядку,громадянин Канади ОСОБА_2 не надавав.
Також була проведена перевірка згідно розділу «Автотранспортні засоби» ЦБД ЄАІС, відповідно до якої відсутня інформація про оформлення транспортного засобу марки «BMW 316», р/н НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_2 , країна реєстрації – Молдова, в будь-якому іншому митному режимі чи оформлення на нього будь-яких митних документів. Відповідно до інформації що міститься в АСМО Інспектор в розділі «Провадження в справах про ПМП» громадянин Канади ОСОБА_2 протягом року не притягувався до адміністративної відповідальності за порушення митних правил.
Виходячи з вищенаведеного, громадянин Канади ОСОБА_2 повинен був вивезти з митної території України транспортний засіб особистого користування марки «BMW 316», р/н НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_2 , країна реєстрації – Молдова до 30.09.2020 року.
Таким чином, враховуючи вимоги Митного кодексу України та Закону України від 16.05.2019 року № 2725-VIII, Закону України від 08.11.2018 року №2612-VIII щодо змін до Митного кодексу України та лист Департаменту організації протидії митним правопорушенням та міжнародної взаємодії від 01.08.2019 року № 24927/7/99-99-20-02-02-17, громадянин Канади ОСОБА_2 перевищив встановлений статтею 380 Митного кодексу України строк тимчасового ввезення транспортного засобу - легковий автомобіль «BMW 316», р/н НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_2 , країна реєстрації – Молдова більше ніж на тридцять діб.
На думку митного органу, зазначені дії мають ознаки порушення митних правил, передбаченого частиною 6 статті 481 Митного кодексу України.
Не погоджуючись із вказаною постановою, представник ОСОБА_1 – Базилюк К.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить суд поновити строк на апеляційне оскарження вищенаведеної постанови, скасувати постанову Малиновського районного суду м. Одеси від 31 серпня 2021 року та закрити провадження за відсутністю складу адміністративного правопорушення.
В обґрунтування своїх вимог про скасування постанови зазначає, що:
- транспортний засіб було ввезено на територію України 30.09.2019 року терміном до 1 року, тобто до 30 вересня 2020 року та його перебування співпало з провадженням посилених карантинних заходів;
- підставою для перебування апелянта на території України разом із транспортним засобом була отримана посвідка на тимчасове проживання на території України, термін якої сплив у липні 2020 року, проте попри його негайне звернення до ДМС, через посилення карантинних заходів отримав документ, що підтверджує законність його перебування на території України та дає право повернутись в України після вивезення транспортного засобу, лише 09.12.2020 року, тобто до цього часу апелянт не зміг би повернутись додому у випадку вивезення ним транспортного засобу за межі України;
- з 12.09.2020 року до 30.10.2020 року апелянт перебував на стаціонарному лікуванні;
- 04 грудня 2020 року сплив термін дії посвідчення водія апелянта, скласти іспит та отримати нове посвідчення ОСОБА_1 зміг лише 15.04.2021 року, через посилення карантинних заходів. Одразу після отримання посвідчення водія транспортний засіб було вивезено за межі території України.
Судом апеляційної інстанції, з метою встановлення права на справедливий суд, забезпечення завдання КУпАПу щодо охорони прав і свобод громадян, дотримання принципу здійснення провадження в справах про адміністративні правопорушення на основі суворого додержання законності, досліджено матеріали справи, з яких апеляційний суд вважає необхідним задовольнити клопотання ОСОБА_1 та поновити строк на апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції – залишити без змін.
Відповідно до ст. 294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 та частиною першою статті 287 цього Кодексу. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.
Згідно положень ч. 1 ст. 268 КУпАП визначено права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, зокрема, право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання, при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 285 КУпАП копія постанови протягом трьох днів вручається або висилається особі, щодо якої її винесено.
Оскільки матеріали справи не містять доказів отримання апелянтом оскаржуваної постанови, яку було винесено за його відсутності, раніше ніж, як зазначено у апеляційній скарзі, 15.09.2021 року, апеляційний суд вважає, що строк на апеляційне оскарження підлягає поновленню для забезпечення права особи на доступ до правосуддя.
Разом з тим, апеляційний суд не в змозі погодитись із доводами апелянта щодо відсутності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 6 ст. 483 МК України, з огляду на наступні обставини.
Відповідно до положень ч. ч. 1 та 2 ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Згідно з положеннями ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Стаття 252 КУпАП передбачає, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Завданнями провадження у справах про порушення митних правил, як це передбачено ст. 486 МК України, є своєчасне, всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її з дотримання вимог закону.
Відповідно до положень ст.486 МК України завданнями провадження у справах про порушення митних правил є своєчасне, всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її з дотриманням вимог закону.
За змістом ст.489 МК України при розгляді справи про порушення митних правил необхідно з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують та/або обтяжують відповідальність, чи є підстави для звільнення такої особи від адміністративної відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Частиною 6 ст.481 МК України передбачена відповідальність за перевищення строку тимчасового ввезення транспортних засобів особистого користування та транспортних засобів комерційного призначення на митну територію України більше ніж на тридцять діб, а так само втрата цих транспортних засобів, у тому числі їх розкомплектування
Згідно ст.103 МК України тимчасове ввезення - це митний режим, відповідно до якого іноземні товари, транспортні засоби комерційного призначення ввозяться для конкретних цілей на митну територію України з умовним повним або частковим звільненням від оподаткування митними платежами та без застосування заходів нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності і підлягають реекспорту до завершення встановленого строку без будь-яких змін, за винятком звичайного зносу в результаті їх використання.
Відповідно ч.1 ст.380 МК України тимчасове ввезення громадянами - нерезидентами на митну територію України транспортних засобів особистого користування дозволяється на строк до одного року. Цей строк може бути продовжено органами доходів і зборів з урахуванням дії обставин непереборної сили та особистих обставин громадян, які ввезли такі транспортні засоби, за умови документального підтвердження цих обставин, але не більш як на 60 днів. Обов`язковою умовою допуску зазначених транспортних засобів до тимчасового ввезення на митну територію України є реєстрація цих транспортних засобів в уповноважених органах іноземних держав, що підтверджується відповідним документом.
За змістом ч.5 ст.380 МК України тимчасово ввезені транспортні засоби особистого користування повинні бути вивезені за межі митної території України з дотриманням строків, установлених відповідно до вимог цього Кодексу, або поміщені у митні режими відмови на користь держави, знищення або руйнування чи можуть бути оформлені для вільного обігу на митній території України за умови сплати митних платежів, які відповідно до закону підлягають сплаті при імпорті таких транспортних засобів.
Під час розгляду справи апеляційним судом не встановлено яких-небудь даних, які би давали підстави вважати, що інспектор Чумаченко С.І., який склав протокол про порушення митних правил, був упереджений при проведенні перевірки та складанні протоколу щодо ОСОБА_1 , що в нього були підстави для обмови останнього та фальсифікації протоколу, а також про його зацікавленість у результатах розгляду справи. Не містить посилань на такі обставини і подана захисником Майзел А. апеляційна скарга, у зв`язку із чим, апеляційний суд доходить висновку, що вищевказаний інспектор при виконанні своїх функціональних обов`язків діяв у межах наданих йому повноважень.
Також не встановлено апеляційним судом і доказів про наявність обставин, передбачених ст. 460 МК України, із настанням яких передбачені ст. 481 цього Кодексу діяння не тягнуть за собою адміністративної відповідальності, а також обставин непереборної сили, які стали причиною перевищення ОСОБА_1 строку тимчасового ввезення транспортного засобу на митну територію України.
Як слідує з матеріалів справи та встановлено у суді першої інстанції, ОСОБА_1 30.09.2019 року ввіз на митну територію України у митному режимі «тимчасове ввезення» терміном до одного року, транспортний засіб особистого користування марки «BMW 316», р/н НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_2 , країна реєстрації – Молдова.
Строк зворотного вивезення транспортного засобу збіг 30.09.2020 року. З цього часу почалась бездіяльність ОСОБА_1 щодо виконання обов`язку вивезення автомобіля за межі митної території України.
Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що факт не вивезення автомобіля представником ОСОБА_1 - адвокатом Базилюком К.В. у встановлений МК України строк не оспорюється, однак зазначаються причини, які, на думку апелянта, є поважними, що завадили вивезенню транспортного засобу за межі митної території України у встановлений законом строк.
Однак, дослідивши наведені у апеляційній скарзі обставини, апеляційний суд не погоджується із думкою апелянта, що наведені ним причини є обставинами непереборної сили, як і не є поважними особистими обставинами, виходячи з такого.

Щодо посилань апелянта на його перебування на стаціонарному лікування як на поважну причину пропуску встановлено ч.1 ст.380 МК України строку, апеляційний суд звертає увагу на те, що ч.1 ст.380 МК України передбачено можливість продовження відповідного однорічного строку органами доходів і зборів з урахуванням дії обставин непереборної сили та особистих обставин громадян, які ввезли такі транспортні засоби, за умови документального підтвердження цих обставин, але не більш як на 60 днів.
Однак, у матеріалах справи відсутні будь-які відомості, які можуть підтвердити, що ОСОБА_1 вживав будь-які заходи, аби повідомити митний орган про існування особистих обставин (перебування на стаціонарному лікуванні), а після виписки зі стаціонарного лікування ОСОБА_1 вивез транспортний засіб за межі України більш ніж через п`ять місяців - лише після 15.04.2021 року, відповідно до викладеного у апеляційній скарзі. Наведені ж апелянтом причини поважності порушення ОСОБА_3 законодавчого встановлених строків апеляційний суд відхиляє, з огляду на таке.
Наявність на території України карантинних заходів у зв`язку із поширенням на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на що посилається захисник в апеляційній скарзі, апеляційний суд до уваги не приймає, виходячи з наступного.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» установлено з 12 березня 2020 року до 3 квітня 2020 року на усій території України карантин, а 25 березня 2020 року Кабінетом Міністрів України (далі - КМУ) на території України запроваджено режим надзвичайної ситуації та продовжено карантин до 24 квітня 2020 року, а в подальшому відповідними рішеннями КМУ запроваджено та продовжено адаптивний карантин до 31 серпня 2020 року.
Відповідно до ч. 2 ст. 14-1 ЗУ «Про торгово-промислові палати в Україні» форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами. Серед невичерпного переліку форс-мажорних обставин у цій нормі знаходиться і карантин. 
Разом з тим саме по собі запровадження всеукраїнського карантину не є підставою для звільнення від відповідальності за невиконання абсолютно всіх зобов`язань. Зацікавлена сторона повинна довести, що вона не в змозі виконувати конкретні зобов`язання і що цю неможливість зумовив саме карантин. Тобто особа має обґрунтувати наявність причинно-наслідкового зв`язку між встановленим карантином та неможливістю виконання своїх зобов`язань. 
Тож апелянт, посилаючись на впроваджені на території України посилені карантинні заходи у зв`язку із поширенням на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, повинен був підтвердити здатність упроваджених заходів впливати на реальну можливість виконання ним зобов`язання щодо своєчасного, в межах, передбачених ч.1 ст.380 МК України, строку вивезення транспортного засобу.
Однак зазначаючи, що не зміг би повернутись на територію України, де проживає, у випадку вивезення автомобілю за її межі без наявної посвідки на право постійного проживання на території України, яку через вжиття посилених карантинних заходів отримав лише 09.12.2020 року, апелянт тим не менш не надає жодних доказів на підтвердження того, що несвоєчасність їх отримання була зумовлена саме впровадженими карантинними заходами.
Так само не надано апелянтом і жодних доказів того, що вчасно пройти навчання та отримати нове посвідчення водія йому завадило саме вжиття посилених карантинних заходів.
Апеляційний суд зауважує, що термін дозволеного тимчасового перебування транспортних засобів на території України встановлено ч.1 ст.380 МК України, строк дії посвідки на тимчасове проживання на території України також визначено законодавчо (ЗУ "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства"), термін спливу ж дії посвідчення водія, виданого уповноваженим органом влади Канади, зазначено безпосередньо на такому посвідченні.
Відтак апеляційний суд вважає, що ОСОБА_1 було заздалегідь відомо про строки дії посвідчення та посвідки, отже, зважаючи на те, що від їх наявності, відповідно до доводів апелянта, залежала своєчасність вивезення транспортного засобу, відповідно до вимог ч.1 ст.380 МК України, він міг та мав завчасно вжити необхідні для їх отримання заходи (звернутись до компетентних органів, скласти іспит, тощо).
Однак, посилаючись у апеляційній скарзі на дати отримання ним наведених вище документів, ОСОБА_1 , тим не менш, не надає жодних доказів того, що необхідний пакет документів до ДМС ним було подано завчасно.
Апеляційний суд приймає до уваги, що строк дії посвідчення водія ОСОБА_1 сплив вже після закінчення дозволеного терміну перебування ввезеного ним на територію України транспортного засобу. Однак, попри протилежні посилання апелянта, неможливість керувати транспортним засобом особисто є не поважною чи непереборною обставиною для вивезення автомобіля, відповідно до вимог МК України, з огляду на відсутність у законодавстві обов`язку здійснення такого вивезення виключно його власником.
Окрім того, попри посилання апелянта на те, що транспортний засіб було ним вивезено за межі України одразу після отримання посвідчення водія 15.04.2021 року, матеріали справи не містять жодних доказів того, що транспортний засіб на даний час було вивезено з України.
Вищенаведене дає обґрунтовані підстави вважати, що доводи апеляційної скарги спрямовані виключно на ухилення ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності за порушення ним митних правил України.
Враховуючи встановлені в даній справі обставини, апеляційний суд приходить до висновку, про те, що документів, підтверджуючих аварії, дії обставин непереборної сили або протиправні дії третіх осіб ОСОБА_1 та його представником апеляційному суду надано не було, тому в даному випадку відсутні підстави, передбачені ст. 460 МК України, які виключають адміністративну відповідальність відсутні.
Вирішуючи питання про накладення адміністративного стягнення, суддя місцевого суду врахував обставини справи, характер вчиненого правопорушення, наявні в матеріалах справи дані про особу правопорушника, й застосував щодо ОСОБА_1 вид стягнення, який передбачено санкцією ч. 6 ст. 481 МК України, належним чином умотивувавши судове рішення.
Тому, апеляційний суд вважає, що накладене на ОСОБА_1 стягнення у виді штрафу є таким, що відповідає як характеру та ступеню адміністративного правопорушення, так і особі правопорушника, справедливим та відповідає передбаченій ст. 23 МК України меті адміністративного стягнення.
Не надано стороною захисту також будь-яких доказів у підтвердження доводів про те, що застосування стягнення передовсім відобразиться на родині особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_4 . Тому ці доводи апеляційної скарги визнаються не підтвердженими відповідними документами (доказами).
Отже, притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за порушення ним митних правил буде сприяти досягненню основної мети – виховання правопорушника у дусі додержання законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством та попередження вчинення ним нових правопорушень.
На інші доводи, які би давали підстави для скасування чи зміни судового рішення в апеляційній скарзі не вказується, не виявлено таких і під час перевірки справи в апеляційному суді.
За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що постанова суду першої інстанції, як законна та обґрунтована, підлягає залишенню без зміни, а апеляційна скарга, доводи якої не знайшли підтвердження і визнаються безпідставними, - без задоволення. 
Керуючись ст. 294 КУпАП, суддя апеляційного суду

ПОСТАНОВИВ:
Клопотання представника ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) - Базилюка К.В. – задовольнити та поновити строк на апеляційне оскарження постанови Малиновського районного суду м. Одеси від 31 серпня 2021 року.
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) - Базилюка К.В. – залишити без задоволення. 
Постанову Малиновського районного суду м. Одеси від 31 серпня 2021 рок, якою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 6 ст. 481 МК України, та накладено стягнення у виді штрафу 170 000 (сто сімдесят) тисяч гривень, стягнуто на користь держави судовий збір у розмірі 454 грн. – залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя 
Одеського апеляційного суду                                                І.А. Артеменко