П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

09 листопада 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/7412/21	
Головуючий в 1 інстанції: Токмілова Л.М.
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача Домусчі С.Д.
суддів: Семенюка Г.В., Шляхтицького О.І.,
за участю секретаря судового засідання – Тутової Л.С.
апелянта - ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та Міністерства внутрішніх справ України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання бездіяльності протиправною, стягнення одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням вищої групи інвалідності, стягнення коштів у відшкодування моральної шкоди, заподіяної органами державної влади, - 
В С Т А Н О В И В:
06.05.2021 року позивач – ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ України, в якій, з урахуванням уточнень (а.с.  93-105, та а.с. 112-121) просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність Міністерства Внутрішніх Справ України в частині не виплати 154 000 грн. в зв`язку з встановленням вищої групи інвалідності;
- стягнути з Міністерства Внутрішніх Справ України одноразову грошову допомогу у зв`язку з встановленням вищої групи інвалідності, а саме 154 000 грн. 00 коп. (сто п`ятдесят чотири тисячі сто грн. 00 коп.);
- стягнути з Міністерства Внутрішніх Справ України у відшкодування моральної шкоди, заподіяної органами державної влади, 200  000 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що він проходив службу в органах внутрішніх справ з 1994 по 2010 роки, а 10.06.2014 року наказом ГУМВС України в Київській області за № 451 о/с, нині Головне управління Національної поліції в Київській області, був призначений для проходження служби в органах ГУ МВС України на особливий період терміном один рік в підрозділ спеціального призначення «Миротворець» МВС України. Також вказував, що під час проходження служби в органах внутрішніх справ отримав тілесні ушкодження  в зоні АТО м. Іловайськ при здійсненні  службових обов`язків, та як наслідок 30.03.2015 року йому була встановлена ІІІ група інвалідності. У 2017 році позивач після тривалого лікування, яке пов`язане з наслідками проходження служби та захисту цілісності території України в Луганській та Донецькій (АТО) областях переніс операцію та після чого 30.05.20217 року отримав ІІ групу інвалідності та втрату працездатності. У зв`язку з встановленням йому другої групи інвалідності позивач 10.05.2018 року  звернувся до ГУМВС України в Київській області із заявою про призначення та виплати одноразової грошової допомоги, до якої додав відповідні документи, але йому було відмовлено в оформлені документів. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12.06.2020 року у справі № 420/889/20, окрім іншого, було зобов`язано Головне Управління Національної Поліції у Київській області підготувати та направити до Міністерства Внутрішніх справ України висновок щодо призначення грошової допомоги ОСОБА_1 у зв`язку із встановленням вищої групи інвалідності. Але МВС України листом від 02.03.2021 року №8335/15-2021 матеріали щодо призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги повернуло без прийняття рішення, як такі, що не відповідають вимогам законодавства. В обґрунтування вимог щодо відшкодування моральної шкоди позивач посилався на те, що завдані йому моральні страждання мають причинний зв`язок  безпосередньо з протиправними діями МВС України.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30 липня 2021 року, ухваленим  в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження, частково задоволений адміністративний позов ОСОБА_1 
Визнана протиправною бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України щодо не розгляду матеріалів про призначення одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 у зв`язку із встановленням вищої групи інвалідності відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року №850 «Про затвердження порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності працівника міліції».
Зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України розглянути матеріали про призначення одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 у зв`язку із встановленням вищої групи інвалідності та прийняти рішення відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №850 «Про затвердження порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності працівника міліції».
          В задоволені інших позовних вимог відмовлено.
          Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу (а.с. 163-168),в якій просить  скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
          В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт посилається на те, що  суд першої інстанції не повно з`ясував обставини, що мають значення для справи, та допустив порушення норм  матеріального і процесуального права.
          Так, посилаючись на те, що це вже п`ята судова справа, якою він намагається відновити свої порушені права, зокрема право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з отриманням інвалідності та у зв`язку із встановленням вищої групи інвалідності, апелянт вважає, що суд першої інстанції обрав неналежний засіб відновлення порушеного права.
          Також апелянт вважає, що матеріали справи містять всі належні докази на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди – документи на підтвердження  встановлення інвалідності третьої та другої групи, чеки на лікарські препарати, медичні висновки стосовно лікування та операцій, проїзні квитки, виписки зі звернень на «Гарячі лінії»  різних державних установ.
Міністерство внутрішніх справ України не скористалося своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 
Міністерство внутрішніх справ України, не погоджуючись із рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30 липня 2021 року, також подало апеляційну скаргу (а.с. 190-193), в якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог та в цій частині ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні цих позовних вимог, а в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на те, що заява про призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням другої групи інвалідності внаслідок травми, пов`язаної з виконанням службових обов`язків, була написана ОСОБА_1 17.09.2020 року, у термін понад три роки  від дати встановлення другої групи інвалідності  - 30.05.2017 року, що суперечить пункту 13 Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженому Постановою КМУ №850 від 21.10.2015 року.
Не відповідністю надісланих матеріалів вимогам законодавства, апелянт вважає те, що Порядком та умовами призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженим Постановою КМУ №850 від 21.10.2015 року, не передбачена можливість нарахування та виплати допомоги при встановлені другої групи інвалідності та втрати 20% працездатності, які пов`язані з безпосередньою участю в антитерористичній операції при виконанні службових обов`язків.
ОСОБА_1 не скористався своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України.
Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.
Суд встановив, що з 1994 року по 2010 рік позивач працював в органах Міністерства Внутрішніх справ України - патрульній службі МВС України, спеціальне звання - старший прапорщик.
10.06.2014 року Наказом ГУ МВС України в Київській обл. за №451 о/с, нині Головне управління Національної поліції в Київській області МВС України, ОСОБА_1 був призначений для проходження служби в органах ГУ МВС України на особливій період терміном на один рік в підрозділ спеціального призначення «Миротворець» МВС України.
25.11.2014 року Висновком службового розслідування ГУ МВС України у Київській області був встановлений факт отримання тілесних ушкоджень ст. прапорщиком ОСОБА_1 в зоні АТО м. Іловайськ Донецької області при здійсненні службових обов`язків.
09.12.2014 року за №3/265 ГУ МВС України старшому прапорщику ОСОБА_1 була надана довідка про безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпечення її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальній цілісності України, що є підставою для отримання статусу учасника бойових дій.
30.03.2015 року комісія МСЕК підтвердила ступінь захворювання та втрати працездатності ОСОБА_1 з наданням йому ступінь інвалідності - 3 група, що підтверджено Довідкою від 30.03.2015 року Серія: 10 ААА за №125606 та Довідкою МСЕК від 30.03.2015 року Серія: 10 ААВ № 753791.
Після звільнення в запас, ОСОБА_1 звернувся до Головного Управління Національної поліції в Київській обл., МВС України, та Ліквідаційної комісії Головного Управління МВС України в Київській області з заявою про виплату одноразової грошової допомоги яка передбачена Законами України.
Після відмови у виплаті одноразової грошової допомоги, ОСОБА_1 звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси, який постановою від 21.04.2016 року у справі № 521/118/16, зокрема, зобов`язав Міністерство Внутрішніх Справ України призначити та Головне Управління Національної поліції у Київській області виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в зв`язку з інвалідністю.
26.12.2016 року згідно з Постановою КМ України від 21 жовтня 2015 року № 850, ОСОБА_1 була виплачена одноразова  грошова допомога в сумі 170000,00 грн.
У 2017 році ОСОБА_1 , після тривалого лікування, яке пов`язане з наслідками проходження служби та захисту цілісності території України в Луганській та Донецькій (АТО) областях переніс операцію. Після чого отримав вищу ступінь інвалідності та втратив працездатність.
30.05.2017 року відповідно до висновку МСЕК, довідка Серія: 12 ААА, за №305416 ОСОБА_1 була встановлена нова група інвалідності, а саме 2 (друга) безтермінова.
10.05.2018 року ОСОБА_1 звернувся з заявою до Головного Управління Національної Поліції України в Київській області, Ліквідаційної комісія Головного Управління МВС України в Київській області про направлення до МВС України, документів на виплату йому грошової допомоги у зв`язку з настанням другої інвалідності яка настала в період з 30.03.2015 року по 30.05.2017 року, яка пов`язана з виконанням службових обов`язків та захистом цілісності території України АТО з урахуванням раніше виплаченої суми.
Але Головним Управлінням Національної Поліції України в Київській області було відмовлено ОСОБА_1 у виплаті йому грошової допомоги.
12.06.2020 року Одеський окружний адміністративний суд рішенням у справі №420/889/20 зобов`язав ГУ НП у Київській області підготувати та направити до МВС України висновок щодо призначення грошової допомоги ОСОБА_1 із встановленням вищої групи інвалідності, відповідно до МСЕК від 30.05.2017 з урахуванням раніше виплаченої суми.
02.03.2021 року МВС України листом №8335/15-2021 матеріали щодо призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги повернуті без прийняття рішення, як такі що не відповідають вимогам законодавства.
Вирішуючи спір та задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходів з того, що МВС України, за відсутності на те правових підстав, повернув матеріали щодо призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, які мають бути розглянуті по суті з прийняттям відповідного рішення але з урахуванням висновків суду, викладених в рішенні.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд дійшов такого висновку.
Так, правові засади організації та діяльності міліції України, а також порядок проходження служби в міліції визначав Закон України «Про міліцію» від 20 грудня 1990 року №565-ХІІ (надалі - Закон №565-ХІІ), який втратив чинність з 07 листопада 2015 року на підставі Закону України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року №580-VІІІ (надалі - Закон №580-VІІІ).
До набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію», тобто до 07 листопада 2015 року, порядок виплати одноразової грошової допомоги було врегульовано нормами статті 23 Закону №565-ХІІ.
Частиною 6 статті 23 Закону №565-ХІІ встановлено, що у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов`язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності I групи, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності II групи, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності III групи в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України. Визначення ступеня втрати працездатності працівником міліції у період проходження служби в органах внутрішніх справ у кожному випадку ушкодження здоров`я здійснюється в індивідуальному порядку відповідно до законодавства.
На виконання приписів статті 23 Закону №565-ХІІ Кабінет Міністрів України Постановою №850 від 21 жовтня 2015 року затвердив «Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції» (надалі Порядок №850).
Відповідно до пункту 1 Порядку №850, цей порядок та умови визначають механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги (далі - грошова допомога) у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції.
Грошова допомога призначається і виплачується у разі установлення працівникові міліції інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, у розмірі: 250-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності I групи; 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності II групи; 150-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності III групи (підпункт 2 пункту 3 Порядку №850).
Відповідно до пункту 7 Порядку №850 працівник міліції, якому призначається грошова допомога у разі встановлення інвалідності чи часткової втрати працездатності без установлення інвалідності, подає за місцем служби такі документи:
- заяву (рапорт) про виплату грошової допомоги у зв`язку з установленням інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності за формою згідно з додатком до цих Порядку та умов;
- довідку медико-соціальної експертної комісії про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності (у відсотках).
До заяви додаються копії:
- довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією;
- постанови відповідної військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв`язку поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання;
- акта розслідування нещасного випадку та акта, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва) працівника міліції, зокрема про те, що воно не пов`язане з учиненням ним кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком учинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, за формою, що затверджується МВС;
- сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації;
- документа, що підтверджує реєстрацію у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків (сторінки паспорта громадянина України - для особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомила про це відповідному контролюючому органу і має відповідну відмітку у паспорті громадянина України).
Згідно з пунктом 8 Порядку №850, керівник органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, подає МВС в 15-денний строк з дня реєстрації документи, зазначені в пунктах 6 або 7 цих Порядку та умов, висновок щодо виплати грошової допомоги, а також у разі загибелі (смерті) працівника міліції: витяг з наказу про виключення загиблого (померлого) працівника міліції із списків особового складу; витяг з особової справи про склад сім`ї загиблого (померлого) працівника міліції.
Міністерство внутрішніх справ в місячний строк після надходження зазначених у пункті 8 Порядку та умов документів приймає рішення про призначення або у випадках, передбачених пунктом 14 цих Порядку та умов, про відмову в призначенні грошової допомоги і надсилає його разом із зазначеними документами керівникові органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, для видання наказу про виплату такої допомоги, або у разі відмови - для письмового повідомлення осіб із зазначенням мотивів відмови. Грошова допомога виплачується в порядку черговості відповідно до дати прийняття МВС рішення про її призначення, але не пізніше двох місяців із дня прийняття зазначеного рішення в межах та за рахунок коштів, передбачених державним бюджетом на утримання МВС (пункти 9, 10 Порядку №850).
Отже, Порядком №850 чітко встановлено, що рішення про призначення або про відмову в призначенні грошової допомоги приймає саме Міністерство внутрішніх справ України.
При цьому, апеляційний суд, як і суд першої інстанції, зазначає, що пунктом 5 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України "Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року №580-VІІІ, Закон України «Про міліцію`від 20 грудня 1990 року №565-ХІІ визнано таким, що втратив чинність.
Проте, за змістом пункту 15 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року №580-VІІІ право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України «Про міліцію» від 20 грудня 1990 року №565-ХІІ, зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року №580-VІІІ.
Тобто, за позивачем зберігається право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України «Про міліцію» від 20 грудня 1990 року №565-ХІІ та відповідно до Порядку №850, який діяв до набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року №580-VІІІ, а обов`язок з прийняття рішення про призначення чи відмову в призначенні грошової допомоги покладено саме на Міністерство внутрішніх справ України.
Матеріалами справи підтверджено та доводами  апеляційної скарги МВС України не спростовано те, що Міністерство внутрішніх справ України в порушення пункту 9 Порядку №850 за наслідками розгляду документів ОСОБА_1 щодо виплати одноразової грошової допомоги із встановленням вищої групи інвалідності відповідно до довідки МСЕК від 30.05.2017 року, відповідного рішення про виплату коштів або ж про відмову у виплаті коштів не приймало, а повернуло документи листом від 02.03.2021 року №8335/15-2020 до ГУ НП в Київській області, як такі, що не відповідають вимогам законодавства.
Отже, Міністерство внутрішніх справ України, всупереч вимогам пункту 9 Порядку №850 не розглянуло по суті матеріали про призначення та виплату одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 згідно з Порядком №850, повернуло їх та, відповідно не прийняло жодного з зазначених вище рішень, чим, як правильно встановив суд першої інстанції, вчинило протиправну бездіяльність, оскільки Порядком №850 не передбачено право МВС України повертати документи без прийняття рішення.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо протиправної бездіяльності Міністерства внутрішніх справ України стосовно не розгляду по суті матеріалів щодо призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги із встановленням вищої групи інвалідності.
При цьому, суд першої інстанції правильно відхилив посилання Міністерства внутрішніх справ України в тій частині, що прийняття рішення про призначення або відмову у призначенні позивачу одноразової грошової допомоги не відноситься до компетенції Міністерства внутрішніх справ України, оскільки матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 проходив службу та був звільнений саме з органів внутрішніх справ.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, в постановах від 30 січня 2018 року по справі №822/1579/17, від 13 лютого 2018 року по справі №808/1866/16, від 13 лютого 2018 року по справі №806/845/16, від 15 травня 2018 року по справі №161/16343/17 та від 19 вересня по справі №750/2250/17.
Апеляційний суд зазначає, що оскільки Міністерством внутрішніх справ України відповідного рішення за наслідками розгляду документів ОСОБА_1 прийнято не було, суд першої інстанції обрав належний спосіб захисту прав ОСОБА_1 шляхом зобов`язання Міністерства внутрішніх справ України розглянути матеріали щодо призначення одноразової грошової допомоги із встановленням вищої групи інвалідності та прийняти відповідне рішення відповідно до вимог пункту 9 Порядку №850. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 вказаних висновків суду першої інстанції не спростовують.
При цьому апеляційний суд, як і суд першої інстанції, зазначає, що Верховний Суд України в постановах від 18 березня 2014 року (справа № 21-11а14) та від 22 квітня 2014 року (справа № 21-484а13) сформулював правову позицію у подібних правовідносинах, згідно з якою підставою для повідомлення про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги є рішення суб`єкта владних повноважень, прийняте з цього питання. Оскільки відповідач відповідного рішення не приймав, то суд повинен зобов`язати останнього розглянути це звернення згідно з вимогами чинного законодавства України, а не підміняти орган, на який покладено вирішення цього питання.
Апеляційний суд зазначає також про неспроможність доводів апелянта - Міністерства внутрішніх справ України щодо неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, які мають значення для справи,  зокрема щодо визначені, при встановлені другої групи інвалідності, втрати 20% працездатності, які пов`язані з безпосередньою участю в антитерористичній операції при виконанні службових обов`язків та щодо написання позивачем заяви про призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням другої групи інвалідності внаслідок травми, пов`язаної з виконанням службових обов`язків, у термін понад три роки від дати встановлення другої групи інвалідності. 
Вказані доводи  спростовуються матеріалами справи, а саме:
- листом КУ «Одеський обласний центр медико-соціальної експертизи» від 30.12.2020 року №464  (а.с.  71-72), відповідно до якого позивачу 30.05.2017 року була встановлена друга група інвалідності  (ІПР №92/936/ато від 30.05.2017 р.) та 15.05.2018 року  на підставі запиту  ліквідаційної комісії ГУ МВС України в Одеській області  від 15.08.2018 року №33/181 стосовно встановлення ступеню втрати професійної працездатності позивачу встановлено 20%, додатково до 60%, встановлених 30.03.2015 року, разом 80% (ІПР №41/41/бс від  01.07.2019 р.):
- рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12.06.2020 року у справі №420/889/20, яке набрало законної сили 01.09.2020 року  (ЄДРСР №89800489) (а.с.  51-57), в якому встановлено, що 10.05.2018 року ОСОБА_1 звернувся з заявою (Рапортом) до ГУ Національної Поліції України у Київській області та до Ліквідаційної комісії Головного Управління МВС України у Київській області про виплату йому грошової допомоги у зв`язку з настанням другої інвалідності яка настала в період з 30.03.2015 року по 30.05.2017 року, яка пов`язана з захистом цілісності території України АТО з урахуванням лікування, проведення операції та реабілітаційного періоду, але 14.06.2018 року ГУ МВС України у Київській області Ліквідаційна комісія Головного Управління МВС України в Київській області №29/2035 надали відповідь, в якій відмовили у виплаті грошової допомоги у зв`язку зі зміною інвалідності. Також в рішенні встановлено, що ОСОБА_1 26.02.2019 року, 01.04.2019 року, 08.05.2019 року, 15.07.2019 року, 22.09.2019 року знову звертався із заявами про виплату йому грошової допомоги у зв`язку з настанням другої інвалідності, але відповіді були негативними. Зазначені обставини  доводами апеляційної скарги МВС України не спростовані.
При цьому апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції  щодо відсутності  правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, та відхиляє доводи апелянта ОСОБА_1 з цього приводу (наявність в матеріалах справи  доказів на підтвердження заподіяння моральної шкоди, а саме документи на підтвердження  встановлення інвалідності третьої та другої групи, чеки на лікарські препарати, медичні висновки стосовно лікування та операцій, проїзні квитки, виписки зі звернень на «Гарячі лінії»  різних державних установ) з огляду на таке.
Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно зі ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода полягає: 
1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 
2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 
3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 
4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих відносин через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
У пункті 5 цієї ж Постанови Пленуму №4 зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Апеляційний суд в контексті спірних правовідносин звертає увагу на те, що загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, Верховний Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.
Верховний Суд наголошує, що, визначаючи співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам, суд повинен виходити із засад розумності та справедливості. З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суди першої та апеляційної інстанцій, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.
Поняття «моральна шкода» є оціночним, комплексним і таким, що потребує дослідження в кожному окремому випадку, й висновок судів першої та апеляційної інстанцій, з огляду на встановлені ними обставини, не суперечить правовій позиції, викладеній Верховним Судом у постановах від 10 квітня 2019 року в справі №464/3789/17 та від 27 листопада 2019 року в справі №750/6330/17 щодо загальних підходів до відшкодування моральної шкоди.
Як встановлено судом першої інстанції в цій справі та не спростовано доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 , допускаючи протиправну бездіяльність відповідач не діяв на підставі та у спосіб, визначені законами України, у зв`язку з чим порушив права позивача.
Зважаючи на те, що за оцінкою матеріалів справи і тверджень позивача суд першої інстанції не встановив факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, дій або бездіяльності, якими могли бути спричинені моральні страждання відповідачем; позивачем не доведено і не надано відповідних доказів заподіяння йому моральної шкоди, а також не наведено належних мотивувань, з яких він виходив при визначенні розміру цієї шкоди, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з МВС України коштів на користь позивача у відшкодування моральної шкоди.
При цьому апеляційний суд зазначає, що посилання апелянта - ОСОБА_1 на наявність в матеріалах справи доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди, є помилковим, оскільки документи надані на підтвердження встановлення інвалідності третьої та другої групи, чеки на лікарські препарати, медичні висновки стосовно лікування та операцій не пов`язані з бездіяльністю відповідача. А надані позивачем проїзні квитки, виписки зі звернень на «Гарячі лінії»  різних державних установ не є доказами погіршення здоров`я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, що настали внаслідок незаконних дій або бездіяльності відповідача. Висновки суду першої інстанції з цього питання, з якими погоджується апеляційний суд, не спростовані доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 .
Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, внаслідок чого апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. 19 Конституції України, ст. ст. 2-12, 72-78, 139, 242, 257, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд - 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Міністерства внутрішніх справ України залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 липня 2021 року у справі №420/7412/21 – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, за наявності яких постанова апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 19.11.2021 року.

Головуючий суддя 	 	Домусчі С.Д.	
Судді	    	Семенюк Г.В.    Шляхтицький О.І.