ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/16061/21                                                                    Суддя (судді) першої інстанції: Клочкова Н.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  16 грудня 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого-судді Лічевецького І.О., суддів - Мельничука В.П., Оксененка О.М., за участю секретаря - Рейтаровської О.С., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Департаменту боротьби з наркозлочинністю Національної поліції України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 вересня 2021 року в справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту боротьби з наркозлочинністю Національної поліції України про зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з адміністративним позовом до Департаменту боротьби з наркозлочинністю Національної поліції України (далі - відповідач) про зобов`язання вчинити дії, в якому просив зобов`язати Департамент боротьби з наркозлочинністю Національної поліції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 25 березня 2021 року по день фактичного розрахунку - 28 травня 2021 року.
На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач у порушення вимог трудового законодавства не виплатив усі належні йому суми на день звільнення, що є підставою для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.09.2021 адміністративний позов задоволено:
- визнано протиправною бездіяльність Департаменту боротьби з наркозлочинністю Національної поліції України щодо не проведення своєчасного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні; 
- зобов`язано Департамент боротьби з наркозлочинністю Національної поліції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 25 березня 2021 року по день фактичного розрахунку - 28 травня 2021 року.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій скаржник просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити.
На думку апелянта суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення порушив норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Відповідач, зокрема зазначає, що суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про порушення ним строку розрахунку з позивачем при звільненні.
Так, апелянт стверджує, що компенсації за 05 діб щорічної чергової основної оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час у 2021 році та 15 діб додаткової оплачуваної відпустки за 2021 рік виплачені позивачу вчасно, що підтверджується розрахунковим листом ОСОБА_1 за березень 2021 та витягом з відомості від 30.03.2021 №210330РВ000018261257.
Водночас виплата одноразової грошової допомоги здійснюється у строк не пізніше двох місяців з дня звільнення зі служби відповідно до пункту 8 Порядку ти Умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затвердженого наказом МВС України від 06.04.2016 №260.
У такому разі, виплата позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні проведена у строк, встановлений чинним законодавством.
Отже, ураховуючи відсутність порушень з боку відповідача в частині своєчасності розрахунку з позивачем під час звільнення, підстави для задоволення позовних вимог відсутні.
Водночас суд першої інстанції зазначеного не врахував, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення, яке підлягає скасуванню.
Відповідно до статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом попередньої інстанції норм процесуального права, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 , проходив службу в Національній поліції з 2015 року. 
Наказом начальником відділу кадрового забезпечення ДБН НП України від 17 березня 2021 року № 51 о/с, відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» звільнити зі служби в поліції згідно з пунктом 7 (за власним бажанням) частини 1 статті 77 полковника поліції ОСОБА_1 , начальника 5-го відділу (координації діяльності територіальних підрозділів) 1-го управління (оперативних розробок та оперативної роботи), з 25 березня 2021 року, установивши щомісячну премію за березень 2021 року в розмірі 64,381 відсотків, з виплатою одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції, компенсації за 05 діб щорічної чергової основної оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час у 2021 році та 15 діб додаткової оплачуваної відпустки за 2021 рік. 
При цьому, судом встановлено, та як зазначено позивач у адміністративному позові, під час звільнення позивача з займаної посади уповноваженим органом не було проведено з позивачем виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції, компенсації за 05 діб щорічної чергової основної оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час у 2021 році та 15 діб додаткової оплачуваної відпустки за 2021 рік. 
Водночас, вказану вище виплату було нараховано позивачу лише 28 травня 2021 року.
Уважаючи що відповідач протиправно не здійснив виплату належних позивачу сум під час звільнення, останній звернувся до суду з адміністративним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач здійснив виплату належних позивачу сум при звільненні з порушенням, установлених Кодексом законів про працю України строків, а тому наявні підстави для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку.
Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Спірні правовідносини врегульовані  Конституцією України,  Кодексом законів про працю України  (далі -  КЗпП України),  Законом України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII  (далі - Закон № 580-VIII).
Так, відповідно до частини другої  статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Відповідно до частини першої  статті 3 КЗпП України  законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Законом України «Про Національну поліцію»,  Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», постановами Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей»  та  від 11 листопада 2015 року № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції», які є спеціальними у спірних правовідносинах щодо позивача, не врегульовано питання щодо порядку виплати грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні. Водночас такий порядок встановлений  Кодексом законів про працю України.
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно зі статтями  116,  117 КЗпП України  при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в  статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Аналіз зазначених норм надає підстави для висновку, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для відповідальності, передбаченої  статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що позивач був звільнений зі служби 25.03.2021, а остаточний розрахунок з ним проведено лише 28.05.2021 (виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні).
Вказане свідчить про те, що відповідач провів фактичний розрахунок з позивачем щодо виплати одноразової грошової допомоги при звільненні поза межами строку, встановленого  статтею 116 КЗпП.
Ураховуючи, що не проведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої  статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у позивачки наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати одноразової грошової допомоги на підставі  статті 117 КЗпП України.
Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.02.2020, справа №821/1083/17. 
З огляду на це, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивач набув право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 25.03.2021.
Доводи апелянта щодо відсутності правових підстав для стягнення заявленої позивачем у цій справі компенсації, з тих підстав, що виплата позивачу грошової допомоги при звільненні не входить до складу грошового забезпечення поліцейського, а тому передбачена ст.ст.  116,  117 КЗпП України  відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні,  на спірні правовідносини не поширюється, колегія суддів відхиляє, виходячи з наступного.
Так, грошова допомоги при звільненні є виплатою, що мала бути здійснена позивачу при проведенні з ним остаточного розрахунку, тобто 25.03.2020, незалежно від того, входить вона до складу грошового забезпечення поліцейського чи ні. Невиконання такого обов`язку відповідачем є достатньою правовою підставою для застосування приписів вищенаведених загальних норм трудового законодавства.
Аналогічний правовий підхід застосовано Верховним Судом у постанові від 11.03.2021 у справі № 520/12809/19.
Також відхиляючи аналогічні доводи органу національної поліції Верховний Суд у постанові від 31.03.2020, справа №808/2122/18 зазначив, що порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги при звільненні визначаються  Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та постановою Кабінету Міністрів України №988, які визначають що така допомога виплачується особам, які «звільняються» зі служби, а відтак, допомога при звільненні має бути виплачена не пізніше дня звільнення зі служби.
При цьому безпідставними є твердження апелянта про те, що він є бюджетною установою, асигнування на оплату праці до якої надходять по загальному фонду за рахунок Державного бюджету на поточний рік і що на момент звільнення позивача у відповідача не було коштів для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні, судова колегія не приймає до уваги, оскільки відсутність коштів не є правовою підставою для порушення конституційного права особи на оплату праці. 
З огляду на викладене, колегія суддів не знаходить підстав для скасування судового рішення з мотивів наведених в апеляційних скаргах. 
Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. 
При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. 
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Доводи апеляційних скарг висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що окружним адміністративним судом при ухваленні додаткового судового рішення неправильно застосовано норми матеріального права чи порушено норми процесуального закону. 
За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись статтями 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, 
ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Департаменту боротьби з наркозлочинністю Національної поліції України залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 вересня 2021 року - без змін. 
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя                                           І.О.Лічевецький 

Суддя                                                              В.П.Мельничук 

Суддя                                                              О.М.Оксененко