ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/244/19                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Скалозуб Ю.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  09 грудня 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді                               Оксененка О.М.,
суддів:                                                     Лічевецького І.О.,
                                                          Мельничука В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Генерального штабу Збройних Сил України, Командування Повітряних сил Збройних Сил України, військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, –

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Генерального штабу Збройних Сил України, Командування Повітряних сил Збройних Сил України, військової частини НОМЕР_1 , в якому просив: 
- визнати протиправною бездіяльність командуванням Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у не доведенні позивачу Директиви, не включенні позивача до списків на звільнення до 20 лютого 2017 року та не направлення їх до 28 лютого 2017 року до Генерального штабу Збройних Сил України (через Головне управління персоналу) та Департаменту кадрової політики Міністерства оборони України (за належністю);
- визнати протиправною бездіяльність Командування Повітряних Сил Збройних Сил України, яка полягає у незабезпеченні своєчасної доставки до 06.01.2018 подання та додаткових матеріалів на підполковника ОСОБА_1 щодо звільнення з військової служби у запас у зв`язку із закінченням контракту до Генерального Штабу Збройних Сил України;
- визнати протиправною бездіяльність командування Генерального Штабу Збройних Сил України, яка полягає у не застосуванні до позивача права на звільнення з військової служби у запас за пунктом «а» частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із закінченням контракту) та не проконтролювала виконання вимог Директиви з боку командування військової частини НОМЕР_1 та командування повітряних Сил Збройних Сил України, та своєю бездіяльністю порушила вимоги Директиви «Про визначення строків та обсягів звільнення з військової служби» Міністерством оборони України та Генеральним штабом Збройних Сил України № Д-2 від 15.02.2017, Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби» від 06.12.2016 №1769-VIII та пункт «а» частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з урахуванням пункту «ї» пункту 1 частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»;
- зобов`язати начальника Генерального Штабу Збройних Сил України звільнити з військової служби у запас позивача за пунктом «а» частини шостої статті 26, з урахуванням пункту «ї» пункту 1 частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із закінченням контракту).
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що внаслідок протиправної бездіяльності відповідачів, зокрема, щодо не доведення до його відома Директиви від 15.02.2017 № 2-Д «Про визначення строків та обсягів звільнення з військової служби» та щодо незабезпечення своєчасної доставки подання та додаткових матеріалів для звільнення позивача з військової служби у запас у зв`язку із закінченням контракту до Генерального Штабу Збройних Сил, він не був звільнений з військової служби на підставі пункту «а» частини шостої статті 26, з урахуванням п. «ї» п. 1 частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із закінченням контракту).
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2021 року у задоволенні позовних вимог – відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що граничним терміном перебування на військовій службі згідно контракту є 07 серпня 2016 року.
На думку апелянта, в межах строків, визначених Директивою №Д-2 було направлено відповідний рапорт про звільнення з лав Збройних Сил України 14.12.2017 та на момент отримання Кадровим центром Збройних Сил України від Кадрового Центру Повітряних Сил Збройних Сил України матеріалів з цього приводу 03.01.2018 норми пункту 2 розділу II Прикінцеві положення Закону №1769 поширювались на відносини щодо звільнення військовослужбовців у зв`язку із закінченням конракту, строк дії якого були продовжені до оголошення мобілізації, однак через бездіяльність відповідачів, вказаний рапорт не був розглянутий, що є грубим порушенням чинного законодавства.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідачем зазначено про те, що оскільки ОСОБА_1 не належав до списків військовослужбовців, які потребували включення до списків на звільнення у зв`язку із закінченням контракту, тому підстави для задоволення позовних вимог – відсутні. 
Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів справи, 02.10.2011 набрав чинності контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, укладений між Міністерством оборони України та підполковником, начальником зберігання Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 , відповідно до положень якого Контракт є строковим та укладається відповідно до строків, визначених законодавством, за погодженням сторін до граничного віку перебування на військовій службі.
Відповідно до копії Витягу з наказу командира В/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 05.08.2016 № 175 відповідно до частини восьмої статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» нижчепойменованим особам у яких закінчився строк військової служби за контрактом продовжити військову службу понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, також на строк, необхідний для визначення придатності до проходження військової служби за станом здоров`я та прийняття рішення щодо укладення нового контракту: підполковнику ОСОБА_1 , у розпорядженні Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України з 06.08.2016 (а.с. 99).
14 грудня 2017 року за вх. номером 3469 командиру В/ч НОМЕР_1 від позивача надійшов Рапорт від 14.12.2017, в якому позивач просив клопотати перед вищим командуванням про його звільнення з військової служби у запас відповідно до частини шостої   статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з урахуванням підпункту «ї» пункту 1 частини восьмої цієї статті цього Закону, за пунктом «а»   (в зв`язку з закінченням контракту).
19 грудня 2017 року за вх. номером 9192/160 (а.с. 86) на адресу командира В/ч НОМЕР_2 разом із супровідним листом від 18.12.2017 № 1817 від В/ч НОМЕР_1 надійшли матеріали на підполковника ОСОБА_1 .
У свою чергу, супровідним листом від 27.12.2017 № 350/160/4951 Кадровий центр Повітряних сил України на адресу Кадрового центру Збройних Сил України надіслав матеріали щодо звільнення позивача.
Вказані вище документи службою фельд`єгерського зв`язку представником в/ч НОМЕР_3 , прийняті 28.12.2017, що підтверджується копією Реєстру від 28.12.2017 № 111 (а.с. 101), та згідно Реєстру рекомендованих відправлень, що пересилаються від 29.12.2017 №130 направлені до в/чА0168.
Зі змісту копії накладної на пошту відправлену № 25, вбачається, що зазначені вище документи згідно з Реєстром № 130 представником в/чА0168 отримано 30.12.2017.
За результатами розгляду матеріалів позивача щодо його звільнення Кадровий центр збройних Сил України на адресу Кадрового центру Повітряних Сил Збройних Сил України надіслав супровідним листом від 17.01.2018 № 321/кц/152/п подання та додаткові матеріали на позивача щодо звільнення з військової служби в запас, без реалізації та зазначив, що на даний час чинним законодавством не визначено порядок звільнення військовослужбовців, яким чинність контракту продовжено до завершення особливого періоду чи оголошення рішення про демобілізацію.
Не погоджуючись з такою бездіяльністю відповідачів та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки право на звільнення на підставі пункту «а» частини шостої статті 26 з урахуванням п.п.«ї» п. 1 частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» на момент подання позивачем рапорту на звільнення від   14.12.2017 (дата його надходження до В/ч НОМЕР_1    14.12.2017) та на момент отримання його документів Кадровим центром Збройних Сил України (03.01.2018) позивач не набув, тому підстави для задоволення позовної вимоги щодо визнання протиправною бездіяльності командування Генерального Штабу Збройних Сил України, яка полягає у не застосуванні до позивача права на звільнення з військової служби у запас за пунктом «а» частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»   (у зв`язку із закінченням контракту) - відсутні.
Як наслідок, позовна вимога щодо зобов`язання начальника Генерального Штабу Збройних Сил України звільнити позивача з військової служби у запас за пунктом «а» частини шостої статті 26, з урахуванням пункту «ї» пункту 1 частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»   (у зв`язку із закінченням контракту) також задоволенню не підлягає, оскільки вона є похідною позовною вимогою від вище вказаної.
Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено положеннями Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (надалі – Закон № 2232-XII).
Згідно з частини першої статті 2 вказаного Закону військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Частиною другою цієї ж статті встановлено, що проходження військової служби, зокрема, громадянами України здійснюється у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
За змістом частин другої та третьої статті 23 Закону № 2232-XII для громадян України, які вперше прийняті на військову службу за контрактом, установлюються такі строки військової служби в календарному обчисленні, зокрема: для осіб офіцерського складу - 5 років.
Строк проходження військової служби для категорій військовослужбовців, зазначених в абзацах другому, третьому і п`ятому частини другої цієї статті, може бути продовжено за новим контрактом відповідно на 3-5 років до досягнення граничного віку перебування на військовій службі.
У свою чергу, відповідно до п.п. 3 частини першої статті 22 Закону № 2232-XII   граничний вік перебування на військовій службі встановлюється: для військовослужбовців старшого офіцерського складу: майорів (капітанів 3 рангу), підполковників (капітанів 2 рангу) - до 50 років; полковників (капітанів 1 рангу) - до 55 років.
При цьому, згідно з п. 2 частини дев`ятої статті 23 Закону № 2232-XII (в редакції, що діяла станом на 05.08.2016) у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених абзацом другим частини третьої цієї статті та частиною восьмою статті 26 цього   Закону.
Відповідно, Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 №303, який затверджено   Законом України від 17.03.2014 № 1126-VІІ, постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію.
Як свідчать матеріали справи, 02.10.2011 набрав чинності Контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, укладений між Міністерством оборони України та підполковником, начальником зберігання Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 , відповідно до положень якого Контракт є строковим та укладається відповідно до строків, визначених законодавством, за погодженням сторін до граничного віку перебування на військовій службі.
З огляду на дату народження позивача 07.08.1966, останньому 50 років йому виповнилося 07.08.2016.
Згідно із наказом командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 05.08.2016 № 175 відповідно до частини восьмої статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» нижчепойменованим особам у яких закінчився строк військової служби за контрактом продовжити військову службу понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, також на строк, необхідний для визначення придатності до проходження військової служби за станом здоров`я та прийняття рішення щодо укладення нового контракту: підполковнику ОСОБА_2 , у розпорядженні Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України з 06.08.2016.
При цьому, згідно п.п. «а» частини шостої статті 26 Закону № 2232-XII контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту.
У подальшому, 07.01.2017 набрав чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби» від 06.12.2016 №1769-VIII.
Вказаним Законом, а саме п.п. 2 п. 3 розділу ІІ постановлено у частині восьмій статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у пункті 1 після абзацу шістнадцятого доповнити трьома новими абзацами, зокрема, підпунктом «ї».
Відповідно до п.п. «ї» частини восьмої статті 26 Закону № 2232-XII під час дії особливого періоду з військової служби звільняються військовослужбовці з моменту оголошення мобілізації до часу, визначеного пунктами 2 або 3 цієї частини які в особливий період (крім проведення мобілізації та введення воєнного стану) проходять військову службу за контрактом і строк контракту яких закінчився, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу, крім випадків, визначених абзацом другим частини третьої статті 23 цього Закону.
Також положеннями п. 2 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби» від 06.12.2016 №1769-VIII, з-поміж іншого, визначено встановити, що право на звільнення з військової служби набувають військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, дію якого було продовжено понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації та які вислужили не менше 18 місяців з дати продовження дії контракту, крім випадків, визначених абзацом другим частини третьої статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Звільнення таких військовослужбовців з військової служби здійснюється (за бажанням військовослужбовця) у строки та в обсягах, визначених центральними органами виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють керівництво військовими формуваннями, не пізніше одного року з дня набрання чинності цим Законом.
З огляду на вказані норми Закону, Міністерство оборони України разом з Генеральним Штабом Збройних Сил України 15.02.2017 прийняли спільну Директиву №Д-2 «Про визначення строків та обсягів звільнення військовослужбовців з військової служби» (далі – Директива №Д-2).
Відповідно до положень п. 1 вказаної Директиви, запропоновано Першому заступнику Міністра оборони України, першому заступнику начальника Генерального штабу Збройних Сил України, командувачам видів Збройних Сил України, командувачу Високомобільних десантних військ Збройних Сил України, командувачу Сил спеціальних операцій Збройних Сил України, командувачам військ оперативних командувань, начальнику Тилу Збройних Сил України, начальнику Озброєння Збройних Сил України, начальнику Головного управління оперативного забезпечення Збройних Сил України, начальнику Військової служби правопорядку у Збройних Силах України - начальнику Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України, керівникам структурних підрозділів Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України, керівникам органів військового управління, командирам (начальникам) з`єднань, військових частин (установ), зокрема:
звільнення з військової служби військовослужбовців, які набули право на звільнення відповідно до Закону України від 06 грудня 2016 року № 1769-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби» та виявили бажання звільнитися з військової служби, провести у період з 01 квітня 2017 року до 06 січня 2018 року у таких обсягах (узагальнені показники за органи військового управління з урахуванням підпорядкованих військових частин): другий квартал 2017 року (квітень, травень, червень) - до 32 %; третій квартал 2017 року (липень, серпень, вересень) - до 32%; четвертий квартал 2017 року (жовтень, листопад, грудень - до 36 %;
У період з 01 по 06 січня 2018 року звільнити військовослужбовців, які у цей період набувають право на звільнення та виявили бажання звільнитись з військової служби, для чого: до 20 лютого 2017 року в органах військового управління (з урахуванням підпорядкованих військових частин, установ, закладів), військових частинах, установах, закладах розробити плани звільнення військовослужбовців з військової служби, які виявили бажання звільнитися та які: уклали контракт у період до 06 січня 2016 року включно на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та вислужили (або в період до 06 січня 2018 року вислужать) не менше 24 місяців військової служби за контрактом; які проходять військову службу за контрактом, дію якого до 06 липня 2016 року включно було продовжено понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації та які вислужили не менше 18 місяців з дати продовження дії контракту;
до 28 лютого 2017 року надати до Генерального штабу Збройний України (через Головне управління персоналу) та Департаменту кадрової політики Міністерства оборони України (за належністю) затверджені плани звільнення з військової служби військовослужбовців, які набули таке право відповідно до Закону України від 06 грудня 2016 року № 1769-VIІI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби»;
зазначати підставами для звільнення з військової служби в наказах (по особовому складу): пункт «а» частини шостої статті 26 з урахуванням підпункту «ї» пункту 1 частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» - для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дію якого було продовжено понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації та які вислужили не менше 18 місяців з дати продовження дії контракту .
Таким чином, виходячи з вищевикладених норм вбачається, що військовослужбовці у період з 01 квітня 2017 року до 06 січня 2018 року підлягають звільненню на підставі пункту «а» частини шостої статті 26 з урахуванням п.п. «ї» п. 1 частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», при додержанні двох умов:
1) строк дії контракту військовослужбовцю було продовжено понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації;
2) військовослужбовець вислужив не менше 18 місяців з дати продовження дії контракту.
Як свідчать матеріали справи, що позивачу строк військової служби понад встановлені контрактом строки на період до оголошення демобілізації, також на строк, необхідний для визначення придатності до проходження військової служби за станом здоров`я та прийняття рішення щодо укладення нового контракту продовжено з 06.08.2016.
Отже, оскільки 18 місяців з дати продовження дії контракту позивач вислужить 06.02.2018, тому право на звільнення на підставі пункту «а» частини шостої статті 26 з урахуванням п.п.«ї» п. 1 частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» позивач не набув як на момент формування списків на звільнення (що повинні були бути сформовані до 20.02.2017), на момент затвердження планів звільнення з військової служби військовослужбовців (що повинні були бути затверджені до 28.02.2017), так і на момент подання позивачем рапорту на звільнення від 14.12.2017 (дата його надходження до в/ч НОМЕР_1 14.12.2017). 
При цьому, станом на 06.02.2018 положення п. 2 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби» від 06.12.2016 №1769-VIII вже не діяли, оскільки їх дія законодавцем була обмежена в часі (з 01.04.2017 по 06.01.2018).
Крім того, судом першої інстанції вірно відзначено, що норми Директиви № Д-2 не містять обов`язку військового командування доводити її положення до відома всіх військовослужбовців без виключення, вона, перш за все, визначає порядок дій керівництва та кадрових служб при звільненні військовослужбовців.
Слід також звернути увагу на те, що відповідно до ухвали Чернігівського окружного адміністративного суду від 11.12.2018 у справі № 620/3526/18 за позовом ОСОБА_1 до командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 , військової частини НОМЕР_1 , Командування повітряних сил Збройних сил України, Генерального штабу Збройних Сил України про визнання неправомірними дії (бездіяльність) командира Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_1 , командування Повітряних Сил Збройних Сил України, Генерального штабу Збройних Сил України, відносно позивача; скасування наказу начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 07.04.2018 №189, відносно підполковника ОСОБА_1 , про звільнення з військової служби в запас відповідно частини шостої ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з урахуванням вимог частини восьмої цієї статті, за пунктом «є» - у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі, позбавлення військового звання чи позбавлення права займати певні посади; зобов`язання Командування Повітряних Сил Збройних Сил України, Генерального штабу Збройних Сил України звільнити підполковника ОСОБА_2 з військової служби за пунктом «а», частини шостої ст. 26, з урахуванням пункту «ї», частини восьмої ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»   - залишено без розгляду у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду.
Доводи позивача щодо несвоєчасності доставки Командуванням Повітряних Сил Збройних Сил України, а саме до 06.01.2018, подання та матеріалів щодо його звільнення з військової служби у запас у зв`язку із закінченням контракту, колегія суддів не приймає до уваги, з огляду на наступне.
Так, 19.12.2017 за вх. номером 9192/160 (а.с. 86) на адресу командира в/ч НОМЕР_2 (Командування Повітряних Сил Збройних Сил України) разом із супровідним листом від 18.12.2017 № 1817 від в/ч НОМЕР_1 надійшли матеріали на підполковника ОСОБА_1 . 
Надалі, супровідним листом від 27.12.2017 № 350/160/4951 Кадровий центр Повітряних Сил України на адресу Кадрового центру Збройних Сил України надіслав матеріали щодо звільнення позивача. Вказані вище документи службою фельд`єгерського зв`язку   представником в/ч НОМЕР_3 , прийняті 28.12.2017, що підтверджується копією Реєстру від 28.12.2017 № 111 (а.с.101), та згідно Реєстру рекомендованих відправлень, що пересилаються від 29.12.2017 № 130 направлені до в/ч НОМЕР_4 (а.с.105-106). 
У свою чергу, зі змісту копії накладної на пошту відправлену № 25, вбачається, що зазначені вище документи згідно з Реєстром № 130 представником в/ч НОМЕР_4 , що забезпечує фельд`єгерський поштовий зв`язок Генерального штабу Збройних Сил України, отримано 30.12.2017 (а.с.104). 
Вказані обставини свідчать про відсутність протиправної бездіяльності Командування Повітряних Сил Збройних Сил України щодо забезпечення своєчасності доставки його документів до Кадрового центру Збройних Сил України.
При цьому, згідно із супровідни листом Кадрового центру Збройних Сил України від 17.01.2018 №321/кц/152/П підставою для повернення документів позивача щодо його звільнення до Кадрового центру Повітряних Сил Збройних Сил України, стало те, що на той момент чинним законодавством не визначено порядок звільнення військовослужбовців, яким чинність контракту продовжено до завершення особливого періоду чи оголошення рішення про демобілізацію.
У той же час, така підстава повернення документів позивача без реалізації є помилковою, так як норми п.2 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби» поширювалися на відносини щодо звільнення військовослужбовців у зв`язку із закінченням контракту, строки дії якого були продовженими до оголошення демобілізації.
Водночас, порушення процедури прийняття рішення суб`єктом владних повноважень саме по собі може бути підставою для визнання його протиправним та скасування у разі, коли таке порушення безпосередньо могло вплинути на зміст прийнятого рішення.
Отже, оскільки право на звільнення на підставі пункту «а» частини шостої статті 26 з урахуванням п.п.«ї» п. 1 частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» на момент подання позивачем Рапорту на звільнення від 14.12.2017 (дата його надходження до в/ч НОМЕР_1 14.12.2017) та на момент отримання його документів Кадровим центром Збройних Сил України (03.01.2018) позивач не набув, вказане свідчить про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги щодо визнання протиправною бездіяльності командування Генерального Штабу Збройних Сил України, яка полягає у не застосуванні до позивача права на звільнення з військової служби у запас за пунктом «а» частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із закінченням контракту).
Крім того, позовні вимоги щодо зобов`язання начальника Генерального Штабу Збройних Сил України звільнити позивача з військової служби у запас за пунктом «а» частини шостої статті 26, з урахуванням пункту «ї» пункту 1 частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із закінченням контракту) також задоволенню не підлягають, оскільки вони є похідними від вимог, у задоволенні яких було відмовлено.
З урахуванням зазначеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.
Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.
За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2021 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя                                                            О.М. Оксененко

Судді                                                                          І.О. Лічевецький

                                                                                            В.П. Мельничук