ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.11.2021 року          м.Дніпро         Справа №  904/125/21
Центральний  апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді:  Верхогляд Т.А. (доповідач)                               
суддів: Білецької Л.М., Паруснікова Ю.Б.,
секретар судового засідання Колесник Д.А.   
представники сторін:       
від позивача: Бичков Володимир Вячеславович, ордер серії АЕ №1097401  від 18.10.2021 р.,  адвокат;
від відповідача: Сергач Артем Владиславович, довіреність №0024701/16950-21  від 25.05.2021 р.,  адвокат;
розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Прядко Юрія Юрійовича на   рішення  господарського суду Дніпропетровської  області від 03.06.2021 року  (повний текст складено 16.06.2021 року) у справі  № 904/125/21  (суддя Бєлік В.Г. )
за позовом Фізичної особи-підприємця Прядко Юрія Юрійовича, м. Синельникове, Дніпропетровська область 
до Акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України", м. Київ в особі філії Акціонерного товариства "Укрексімбанк" у м. Дніпро, 
про тлумачення умов правочину, -   
ВСТАНОВИВ:

          Рішенням господарського суду Дніпропетровської  області від 03.06.2021 року  у справі  № 904/125/21  у задоволенні позовної заяви відмовлено.
          Мотивуючи прийняте рішення, суд першої інстанції зазначив, що термін "кредитний договір" у договорі поруки №50217Р2 від 17.03.2017 року, пункт 2.1.якого позивач просив суд розтлумачити, і у Генеральній кредитній угоді, в рамках якої укладено між АТ "Державний експортно-імпортний банк України" до Прядко Юрієм Юрійовичем кредитний договір №50216К15 від 15.04.2016 року, містить однакові характеристики. Отже, предмети договору кредиту та договору поруки викладені чітко та зрозуміло і додаткового тлумачення вони не потребують.
          Також суд зазначив, що:
- тлумачення умов договору можливо до його виконання;
- в провадженні господарського суду Дніпропетровської області перебуває справа №904/1390/21 за позовом АТ "Державний експортно-імпортний банк України" до Прядка Юрія Юрійовича про стягнення заборгованості за кредитним договором №50216К15 від 15.04.2016 року;
- оскільки сторони приступили до виконання кредитного договору №50216К15 від 15.04.2016 року, який укладено в рамках Генеральної кредитної угоди №50216N7 від 15.04.2016 року, то відповідно і виконання договору поруки № 5217Р2 від 17.03.2017 року розпочалося, а отже відсутні підстави для тлумачення умов даного договору.
          Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач  оскаржив  його в апеляційному порядку.
          Апелянт вважає, що судом першої інстанції були порушені норми процесуального права та мало місце неправильне застосування норм матеріального права, що пов`язано з неправильною оцінкою доказів, а висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи.
                  Вказує, що:
- майже всі  доводи позивача, викладені ним у позовній заяві та під час розгляду справи, судом залишені без розгляду;
- суд першої інстанції керувався тільки доводами відповідача, згідно яких всупереч нормам матеріального права стверджується, що два різних правочини - Генеральна кредитна угода № 50216N7 від 15.04.2016 року та Кредитна угода № 50216K15 від 15.04.2016 року є єдиним правочином;
- суд ухилився від розгляду справи по суті, невірно тлумачив висновки, викладені у пункті 3 Інформаційного листа Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2004 роках"  від 11.О4.2О05 року № 01-8/344; 
- ініціювання відповідачем судового спору у справі № 904/1390/21 суд першої інстанції фактично видав за ніби-то тривале виконання договору поруки; такий висновок суду не узгоджується з жодною нормою матеріального права та тим, що на момент ухвалення судового рішення в цій справі судовий розгляд справи № 904/1390/21 не завершений;          
- суд першої інстанції невірно застосував як норми матеріального права - ст. 213, ст. 637 ЦК України, так і пов`язані з ними інші норми права, адже сам зазначив про існування не просто спору, а судового спору (справа № 904/1390/21) між сторонами в цій справі як передумову та підставу тлумачення умов договору.
               Скаржник вважає, що в межах Генеральної кредитної угоди ТОВ "Южспецконструкція" могла укладати необмежену кількість кредитних договорів. Генеральна кредитна угода є чинною (дійсною) не залежно від чинності (дійсності) Кредитного договору, а умови останнього мають перевагу над умовами Генеральної кредитної угоди.          
                Висновок суду першої інстанції що спірним договором поруки автоматично забезпечений Кредитний договір тільки тому, що він згаданий у фізичних додатках до Генеральної кредитної угоди, не відповідає фактичним обставинам справи через неправильну правову оцінку додатків до Генеральної кредитної угоди та неправильне застосування судом норм матеріального права, які визначають поняття правочин, договір, порядок внесення змін до договору (правочину). 
                  Вважає, що предмет правочину, термін та зміст основного зобов`язання, забезпеченого порукою, та норми права, які стосуються забезпечення виконання зобов`язань (тільки чітко ідентифіковане конкретне зобов`язання може бути предметом такого забезпечення), ліміт заборгованості (верхня межа), не утворює само основне позикове а ні за змістом, а ні за сумою такого зобов`язання .
          Суд першої інстанції, відмовляючи у позові про тлумачення правочину, фактично в своєму рішенні надав тлумачення умовам договору поруки, що є взаємовиключним, оскільки дійшов висновку що не вбачає підстав для його тлумачення.
          Апелянт просить скасувати рішення господарського суду Дніпропетровської області від 03.06.2021 року у даній справі та ухвалити нове рішення про тлумачення змісту правочину відповідно до заявлених позивачем позовних вимог, стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, пов`язані з розглядом справи в суді першої та апеляційної інстанції.
          У відзиві на апеляційну скаргу відповідач  спростовує її доводи. Вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим, апеляційну скаргу безпідставною, а обставини, про які вказує апелянт, вважає надуманими та не підтвердженими доказами.
          Відповідач вказує, що у справі № 904/1299/18  у судовому порядку вирішено спір за позовом Банку до ТОВ "Южспецконструкція" про стягнення заборгованості за кредитним договором №50216К15 від 15.04.2016 року.
                   У відповідності до змісту постанови Центрального апеляційного господарського суду від 04.12.2018 року у справі №904/1299/18 вказано наступне: "Заперечення щодо пов`язаності угод-Генеральної кредитної угоди та кредитного договору спростовуються змістом преамбули до кредитного договору, з якої вбачається, що Кредитний договір №50216К15 від 15.04.2016 р. укладено саме в межах Генеральної угоди (т.1 а.с. 31, зворотній бік), тому відповідає обставинам справи висновок суду першої інстанції про те, що кредитний договір №50216К15 від 15.04.2016 р. було укладено саме в межах Генеральної кредитної угоди від 15.04.2016 року №50216Н7".
          Відповідач звертає увагу суду, що зміст апеляційної скарги фактично зводиться до висловлення незгоди із прийнятим оскаржуваним рішенням, переоцінкою доказів по вже встановлених судом обставинах у справі №904/1299/18.
          Просить відмовити апелянту в задоволенні вимог скаржника,  рішення суду першої інстанції залишити без змін.
       Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав: 
     З матеріалів справи вбачається, що позивач, звернувшись до суду, просив розтлумачити п.2.1. договору поруки № 50217Р2 від 17.03.2017 року, а саме: що є предметом договору поруки та відповідно до вимог закону забезпечено порукою (належне виконання боржником зобов`язань за Генеральною кредитною угодою № 50216N7 від 15.04.2016 року, або за кредитним договором № 50216К15 від 15.04.2016 року, або необмежена кількість та будь-яких грошових зобов`язань боржника визначених законом за невизначеною в договорі поруки кількістю та видів правочинів вчинених сторонами Генеральної кредитної угоди № 50216N7 від 15.04.2016 року та якого правочину стосується строк поруки за договором поруки № 50217Р2 від 17.03.2017 року, визначений шляхом тлумачення його умов, визначених в п.8.1.1. та п.8.1.2. договору поруки.  
          Наявними у справі доказами встановлено, що між ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України" (АТ "Укрексімбанк") та ТОВ "Южспецконструкція" (Позичальник) укладено Генеральну кредитну угоду №50216К7 від 15.04.2016 року, в подальшому до якої укладені наступні  Додаткові угоди: №50216N7-1 від 17.03.2017 року та №50216N7-2 від 19.05.2017 року (том 1 а.с.39-60). 
          Відповідно до умов зазначеної Генеральної угоди, Банк здійснює із Позичальником Кредитні операції в межах лімітів, визначених п.2.2. Генеральної угоди, на підставі та з урахуванням умов Кредитних договорів, які укладаються за домовленістю сторін відповідно до положень цієї угоди (п.2.1. ст. 2 Генеральної угоди).
          Кредит - грошові кошти, які Банк надає в межах цієї Генеральної угоди згідно з Кредитним договором на фінансування діяльності позичальника на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності, цільового характеру використання та відкличності. Надання Кредиту здійснюється у порядку, визначеному у відповідному Кредитному договорі (ст. 1, п. 2.5. ст. 2 Генеральної угоди).
          Кредитний договір - будь-який договір, угода, правочин, що передбачає здійснення Кредитних операцій та який укладається Сторонами в межах Генеральної угоди і є Додатком до нього (далі за текстом такі договори, угоди, правочини разом та окремо - "Кредитний договір", ст. 1 Генеральної угоди). 
          Додатком 1 до Генеральної угоди, в якому зазначений перелік Кредитних договорів, укладених між Банком та Позичальником, які є такими, що діятимуть у рамках цієї Генеральної кредитної угоди і є додатками до цієї Генеральної кредитної угоди, зазначений Кредитний договір №50216К15 від 15.04.2016 року.
          Згідно п. 2.1. Генеральної кредитної угоди відповідно Банк здійснює із Позичальником кредитні операції в межах лімітів, визначених п. 2.2. цієї Генеральної угоди, на підставі та з урахуванням умов Кредитних договорів, які укладаються за домовленістю сторін відповідно до положень цієї Генеральної угоди.
          Відповідно до п. 2.2. Генеральної угоди ліміт Генеральної угоди становить 2 000 000,00 грн.
          Ліміт заборгованості за Кредитним договором встановлюється в межах ліміту Генеральної угоди та визначається у відповідному Кредитному договорі (п. 2.2.2 Генеральної угоди).
          Пунктом 2.3. Генеральної угоди сторони визначили строк користування Кредитом за цією Генеральною угодою до 14.04.2021 року. При цьому умовами Кредитного Договору може встановлюватись інший (менший) строк погашення кредиту, що надається згідно з відповідним Кредитним договором, який є обов`язковим до дотримання.
          Процента ставка за кредитним Договором визначається у відповідному Кредитному договорі (п. 2.4. Генеральної угоди).
          Згідно п. 2.5 Генеральної угоди надання кредиту здійснюється у порядку, визначеному у відповідному Кредитному договорі.
          Відповідно до ст. 1 Генеральної угоди (терміни та їх визначення), Кредитним договором є будь-який договір, угода, правочин, що передбачає здійснення Кредитних операцій та який укладається Сторонами в межах Генеральної угоди і є Додатком до нього (далі за текстом такі договори, угоди, правочини разом та кожен окремо - "Кредитний договір").
          В межах Генеральної угоди між позивачем та відповідачем було укладено Кредитний договір №50216К15 від 15.04.2016 року зі змінами та доповненнями, викладеними у Додаткових  угодах:
- №50216К15-1 від 14.02.2017 року, 
- №50216К15-2 від 17.03.2017 року, 
- №50216К15-3 від 14.04.2017 року, 
- №50216К15-4 від 19.05. 2017 року (том 1 а.с.61-73, 151-169). 
          В Преамбулі Кредитного договору зазначено, що сторони уклали цей Кредитний договір №50216К15 від 15.04.2016 року у рамках і на умовах Генеральної кредитної угоди від 15.04.2016 року №50216N7 як додаток до Генеральної угоди. Один примірник (оригінал) цього Договору отримано представником Позичальника Прядко Ю.Ю., про що міститься підпис від 15.04.2016 року зазначеного представника.
          Згідно п. 2.1. Кредитного договору Банк надає Позичальнику Кредит, а Позичальник зобов`язується повернути Кредит та сплатити Проценти за Кредитом, комісії та інші платежі за цим Договором.
          Відповідно до п. 2.2. Договору кредит надається Позичальнику: шляхом відкриття Відновлюваної кредитної лінії.
          Пунктом 2.3.1 Договору сторони погодили ліміт кредитної лінії в розмірі 2 000 000,00 гривень.
          Ліміт кредитної лінії протягом строку дії цього Договору може бути змінений у порядку, що передбачений пунктом 4.1 цього Договору (п. 2.3.2 Договору).
          Згідно п. 2.4. Кредитного договору з урахуванням Додаткової угоди №50216К15-3 від 14.04.2017 року кінцевий термін погашення Кредиту: 31 липня 2017 року.
          На забезпечення зобов`язань зі своєчасного виконання Позичальникм Основного зобов`язання за Кредитним договором між ПАТ "Укрексімбанк", ТОВ "Южспецконструкція" (Позичальник) та Прядко Юрієм Юрійовичем було укладено Договір поруки №50217Р2 від 17.03.2017 року (том 1 а.с.170-173). 
          В подальшому до договору поруки сторонами було укладено Договір №50217Р2-1 від 14.04.2017 року про внесення змін та доповнень року до Договору поруки №50217Р2 від 17 березня 2017 року (том 1 а.с.174).
          У статті 1 Договору поруки сторони виклали терміни та їх визначення.
          Основне зобов`язання (п.1.1.2. ст. 1 Договору поруки) - усі та будь-які грошові зобов`язання Позичальника перед Кредитором, встановлені Кредитним договором та чинним законодавством України, у тому числі, але не виключно, щодо повернення Кредитору суми кредиту, щодо сплати процентів за користування кредитом, комісій, штрафних санкцій (пені та штрафів) та інших платежів, а також щодо відшкодування Кредитору усіх збитків, завданих несвоєчасним виконанням або невиконанням зобов`язань за Кредитним договором, та усіх витрат Кредитора, пов`язаних з наданням, обслуговуванням та погашенням кредиту.
          Кредитний договір - Генеральна кредитна угода від 15.04.2016 №50216N7 (з усіма чинними договорами, укладеними у рамках вказаної Генеральної кредитної угоди, у тому числі після набуття чинності цим Договором, які їй підпорядковуються, є додатками до неї, у тому числі внесеними та укладеними після набуття чинності цим Договором, які є її невід 'ємними частинами та складають з нею єдиний документ), укладена між Кредитором та Позичальником, відповідно до якої Кредитор та Позичальник проводять (здійснюють) кредитні операції (у тлумаченні Закону України "Про банки та банківську діяльність") у рамках ліміту Генеральної кредитної угоди у розмірі 2 000 000,00 (два мільйони) гривень 00 копійок, зі строком кредитування до 14.04.2021 (включно), а також на інших умовах, визначених Генеральною кредитною угодою, у тому числі договорами, укладеними у рамках вказаної Генеральної кредитної угоди, у тому числі після набуття чинності цим договором (п. 1.1.1. ст. 1 Договору поруки).
          Договір поруки набуває чинності з дати його підписання Поручителем (його уповноваженим представником) та уповноваженими представниками Кредитора і Позичальника, а також скріплення відбитками печаток Кредитора і Позичальника і діє 109 місяців з дати набуття ним чинності. Порука за цим договором виникає з моменту набуття чинності Договором та припиняється через 109 місяців з дати набуття цим Договором чинності, (п.п. 8.1.1. та 8.1.2. ст. 8 Кредитного договору).
          З матеріалів справи вбачається, що Публічне акціонерне товариство "Державний експортно-імпортний банк України" звернулось до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Южспецконструкція" про стягнення заборгованості за Кредитним договором №50216К15 від 15.04.2016 року, укладеним в рамках Генеральної кредитної угоди №50216N7 від 15.04.2016 року, цим договором.
          За наслідками розгляду справи №904/1299/18 було прийняте рішення господарського суду Дніпропетровської області від 23.08.2018 року, залишене без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 04.12.2018 року, яким з Товариства з обмеженою відповідальністю "Южспецконструкція" на користь Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" стягнуто 944 221,00 грн. - сума основного боргу, 78 601 грн. 54 коп. - пеня за основним боргом, 30 443 грн. 74 коп. - 3% за основним боргом, 91 208 грн. 86 коп. - індекс інфляції за основним боргом, 108 291 грн. 57 коп. - проценти за користування кредитом, 4 718 грн. 53 коп. - пеня за несвоєчасну сплату процентів, 171 грн. 26 коп. - 3% річних за несвоєчасну сплату процентів, 2 331 грн. 46 коп. - індекс інфляції за несвоєчасну сплату процентів, 01 грн. 30 коп. - пеня за несвоєчасну оплату комісії за управління (том 1 а.с.175-185).    
          За результатами перегляду вищевказаних рішень Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду було прийнято постанову, якою рішення господарського суду Дніпропетровської області від 23.08.2018 року та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 04.12.2018 року у справі №904/1299/18 скасовано в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Южспецконструкція" на користь Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" 108291,57 грн. процентів за користування кредитом, 4718,53 пені за несвоєчасну сплату процентів, 171,26 грн. 3% річних за несвоєчасну сплату процентів, 2331,46 грн. індексу інфляції за несвоєчасну сплату процентів та 1732,69 грн. витрат зі сплати судового збору. У зазначеній частині прийнято нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. В іншій частині рішення господарського суду Дніпропетровської області від 23.08.2018 року та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 04.12.2018 року у справі №904/1299/18 залишено без змін (том 1 а.с.186-193). 
          Позивач, мотивуючи свої вимоги щодо тлумачення змісту договору поруки щодо предмету договору поруки, просив суд розтлумачити, що відповідно до вимог закону забезпечено порукою - належне виконання боржником зобов`язань за Генеральною кредитною угодою №50216N7 від 15.04.2016 року або за кредитним договором № 50216К15 від 15.04.2016 року або необмежена кількість та будь-яких грошових зобов`язань боржника визначених законом за невизначеною в договорі поруки кількістю та видів правочинів вчинених сторонами Генеральної кредитної угоди № 50216N7 від 15.04.2016 року та якого правочину стосується строк поруки за договором поруки № 50217Р2 від 17.03.2017 року визначений шляхом тлумачення його умов визначених в п.8.1.1. та п.8.1.2. договору поруки.     
          Статтею 637 Цивільного кодексу України встановлено, що тлумачення умов договору здійснюється відповідно до ст.213 цього кодексу.
          Відповідно до ч.2 ст.213 Цивільного кодексу України на вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину.
          Правила тлумачення змісту правочину визначені в ч.ч. 3, 4 ст.213 Цивільного кодексу України, згідно з якими при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. 
          Якщо за правилами, встановленими ч.3 цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.
          Таким чином, підставою для тлумачення судом угоди є наявність спору між сторонами угоди щодо її змісту, невизначеність і незрозумілість буквального значення слів, понять і термінів тексту всієї угоди або її частини, що не дає змогу з`ясувати дійсним зміст угоди або її частини, а волевиявлення сторони правочину не дозволяє однозначно встановити її намір, тлумачення не може створювати, а лише роз`яснює існуючи умови угоди. 
          У розумінні наведених приписів, на вимогу однієї або двох сторін договору суд може постановити рішення про тлумачення змісту цього договору без зміни його умов. При цьому, зважаючи на те, що метою тлумачення правочину є з`ясування змісту його окремих частин, який складає права та обов`язки сторін, тлумачення слід розуміти як спосіб можливості виконання сторонами умов правочину, тому тлумачення договору можливе до початку виконання сторонами його умов.
          З огляду на викладене, тлумаченню підлягає зміст угоди або її частина у способи, встановлені ст.213 Цивільного кодексу України. Тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень.
          На думку колегії суддів, умови Генеральної кредитної угоди №50216N7 від 15.04.2016 року, Кредитного договору №50216К15 від 15.04.2016 року, укладеного в рамках Генеральної кредитної угоди №50216N7 від 15.04.2016 року та Договору поруки чітко та зрозуміло виражають волевиявлення сторін вказаних договорів і жодних суперечень щодо змісту волевиявлення сторін не вбачається.
          Як обґрунтовано зазначав відповідач у відзиві на апеляційну скаргу, питання чи є Кредитний договір №50216К15 від 15.04.2016 року самостійним договором чи складовою частиною Генеральної кредитної угоди №50216N7 від 15.04.2016 року, вже було предметом дослідження у господарській справі №904/1299/18. Відповідно до доводів, що викладені у постанові Центрального апеляційного господарського суду від 04.12.2018 року у справі №904/1299/18, які не були спростовані при її касаційному перегляді, зазначено наступне: "Заперечення щодо пов`язаності угод-Генеральної кредитної угоди та кредитного договору спростовуються змістом преамбули до кредитного договору, з якої вбачається, що Кредитний договір №50216К15 від 15.04.2016 р. укладено саме в межах Генеральної угоди (т.1 а.с. 31, зворотній бік), тому відповідає обставинам справи висновок суду першої інстанції про те, що кредитний договір №50216К15 від 15.04.2016 р. було укладено саме в межах Генеральної кредитної угоди від 15.04.2016 року №50216N7".
          Згідно змісту Генеральної кредитної угоди №50216N7 від 15.04.2016 року, Кредитного договору №50216К15 від 15.04.2016 року, укладеного в рамках Генеральної кредитної угоди №50216N7 від 15.04.2016 року та Договору поруки ознаки поняття  "кредитний договір" є однаковими.
          Як зазначено вище, за Генеральною кредитною угодою - Кредитний договір - будь-який договір, угода, правочин, що передбачає здійснення Кредитних операцій та який укладається Сторонами в межах Генеральної угоди і є Додатком до нього (далі за текстом такі договори, угоди, правочини разом та окремо - "Кредитний договір", ст. 1 Генеральної угоди). 
          Додатком 1 до Генеральної угоди, в якому зазначений перелік Кредитних договорів, укладених між Банком та Позичальником, які є такими, що діятимуть у рамках цієї Генеральної кредитної угоди. Додатками до цієї Генеральної кредитної угоди зазначений Кредитний договір №50216К15 від 15.04.2016 року.
За договором поруки - Кредитний договір - Генеральна кредитна угода від 15.04.2016 №50216N7 (з усіма чинними договорами, укладеними у рамках вказаної Генеральної кредитної угоди, у тому числі після набуття чинності цим Договором, які їй підпорядковуються, є додатками до неї, у тому числі внесеними та укладеними після набуття чинності цим Договором, які є її невід`ємними частинами та складають з нею єдиний документ), укладена між Кредитором та Позичальником, відповідно до якої Кредитор та Позичальник проводять (здійснюють) кредитні операції (у тлумаченні Закону України "Про банки та банківську діяльність") у рамках ліміту Генеральної кредитної угоди у розмірі 2 000 000,00 (два мільйони) гривень 00 копійок, зі строком кредитування до 14.04.2021 (включно), а також на інших умовах, визначених Генеральною кредитною угодою, у тому числі договорами, укладеними у рамках вказаної Генеральної кредитної угоди, у тому числі після набуття чинності цим договором.
          Виходячи із змісту ст. 631 Цивільного кодексу України строком є термін дії певного договору. Протягом строку дії договору сторони мають права і повинні виконувати свої обов`язки, які обумовлені предметом того чи іншого договору. Строк дії договору визначається сторонами на їх в розсуд, за винятком випадків, коли законом передбачено конкретний строк дії того чи і виду договорів. 
          Частина 2 ст. 631 Цивільного кодексу України встановлює загальне правило щодо моменту набрання чинності договором, в той же час закон дозволяє сторонам домовитись про те, що умови договору застосовуються й до відносин між ними, які виникли до його укладення. Протягом строку дії договору діє і зобов`язання, взяте на себе сторонами відповідно до умов договору. У випадку, коли сторони виконують свої зобов`язання до закінчення строку, визначеного в договорі, припиняється дія такого договору. Закінчення строку дії договору звільняє сторони від відповідальності за порушення договору, вчинене під час дії договору.
          Отже, предмет Кредитного договору та Договору поруки викладені зрозуміло та додаткового тлумачення не потребують, про що вірно та обгрунтовано зазначив суд першої інстанції. У розумінні положень Договору поруки, який апелянт просив суд розтлумачити, волевиявлення сторін чітко оформлено і відповідь на питання, поставлене позивачем - що є предметом договору поруки та якого правочину стосується строк поруки за взаємною згодою сторін договору викладені чітко та зрозуміло у понятті "Кредитний договір".            
          На думку колегії суддів доводи апелянта, що суд зазначив про виконання сторонами кредитного договору і послався при цьому на наявність судового спору у справі № 904/1390/21, який стосується стягнення заборгованості з поручителя, невірне застовування судом правових позицій Вищого господарського суду України не підтверджують обгрунтованість доводів скаржника.
          По суті спір вирішено вірно. Підстав для тлумачення правочину не вбачається. Щодо судової практики, то відповідно до ч.4 ст.236 Господарського процесуального кодексу України-при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, а не Вищого господарського суду України, що вказує апелянт.
          Відповідно до ст. ст. 7, 13 Господарського процесуального кодексу України правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. 
Згідно положень до ч.ч.1,2 ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.  Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
          Статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.  Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
          Враховуючи положення ч. 1  ст. 9 Конституції України   та беручи до уваги ратифікацію   Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР   Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод   1950 року і Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття   Закону України від 23.02.2006 року №3477-IV   (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
          Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
          У рішенні Суду у справі "Трофимчук проти України" no. 4241/03 від 28.10.2010 року Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.
        Враховуючи встановлені під час апеляційного перегляду справи обставини, колегія суддів дійшла висновку про необгрунтованість доводів скаржника.                               Апеляційна скарга не доведена і задоволенню не підлягає. Судові витрати за її розгляд покладаються на позивача у відповідності до ст.129 Господарського процесуального кодексу України.
                 Керуючись ст.ст. 269, 275, 276, 281-283 Господарського процесуального кодексу України суд, -
                                                  ПОСТАНОВИВ:
          
          Апеляційну скаргу залишити без задоволення.
          Рішення господарського суду Дніпропетровської  області від 03.06.2021 року  у справі  № 904/125/21 залишити без змін.
          Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
       
           Повний текст постанови  складено  06.12. 2021 року.

          Головуючий суддя                                                                  Т.А.Верхогляд

          Суддя                                                                                        Л.М. Білецька 

          Суддя                                                                                        Ю.Б.Парусніков