ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

01 грудня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/4866/21	
Головуючий в 1 інстанції: Катаєва Е.В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі: головуючої судді – Шевчук О.А.,
суддів: Бойка А.В., Федусика А.Г.,
при секретарі Гаврильчук Т.П.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 серпня 2021 року, ухвалене в письмовому провадженні в м. Одесі, по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України  про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, - 
ВСТАНОВИЛА:
В березні 2021 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення ДМС України від 17.02.2021 року №38-21; 
- зобов`язати    Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.
Позовні вимоги обгрунтовано тим, що 22.03.2021 року він отримав повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №350 від 05.03.2021 року, прийнятого на підставі рішення ДМС України від від 17.02.2021 року №38-21. Позивач не погоджується з вказаним рішенням ДМС, вважає його незаконним та таким, що підлягає скасуванню, виходячи з того, що воно прийнято ДМСУ без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), у зв`язку з чим, він вимушений звернутись до суду із позовом.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 06 серпня 2021 року відмовлено у задоволенні адміністративного позову..
Не погоджуючись з таким рішенням, позивач надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Доводами апеляційної скарги зазначено, що при ухваленні рішення, суд першої інстанції не надав обгрунтування тому, що я уклав шлюб з ОСОБА_2 та відшлюбу народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та у відповідно до ст. 4 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», у зв`язку з чим апелянт вважає, що він має право на отримання статусу біженця. Таким чином, на думку апелянта, відповідач під час прийняття оскаржуваного рішення діяв без урахування всіх обставин, що мають значення для його прийняття та без урахування принципу пропорційності, та, як наслідок, дійшов передчасного висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає, що позивач є особою з подвійним громадянством (Республіка Молдова/Російська Федерація). Відповідач вказує, що позивач, як особа з подвійним громадянством (Республіка Молдова/РФ) та такий, що не є особою, що постійно проживає на території РФ та не поставлений на військовий облік до досягнення повноліття не має жодних правових обов`язків щодо проходження строкової служби на території РФ. З урахуванням непридатності до строкової служби на території Республіки Молдова за станом здоров`я він також не міг і не може бути об`єктом вербування для участі у незаконних збройних формуваннях на Сході України, як з урахуванням аналізу ІКП, так і з огляду на отримані необгрунтовані пояснення, що викликають певні сумніви щодо їхньої правдоподібності. У сукупності вищевказані обставини об`єктивно вказують на наміри особи уникнути процедуру екстрадиції в РФ позивача для притягнення до відповідальності за скоєння злочинів неполітичного характеру. Таким чином, на думку відповідача, звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту обумовлене лише бажанням уникнути кримінальної відповідальності в одній з країн своєї громадянської належності (РФ) за інкримінований злочин неполитичного характеру (шахрайство). Ймовірне порушення позивачем російського законодавства та пов`язане з цим кримінальне переслідування не має відношення до визначення терміну «переслідування» відповідно до ознак, передбачених Конвенцією про статус біженця 1951 року, Протоколом до неї та Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Екстрадиція (рішення про видачу особи) сама по собі не становить порушення Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та інших ратифікованих Україною нормативно-правових актів. Разом з цим, запит про видачу позивача російською стороною не має на меті переслідування особи за ознаками раси, віросповідання, національності або політичних переконань. Стосовно нього не можуть бути застосовані тортури, нелюдське або таке, що принижує гідність поводження або покарання, особі гарантовано право на відповідний юридичний захист тощо. Під час проживання в країнах своєї громадянської належності (Республіці Молдова та Російській Федерації) позивач не зазнавав жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а також в нього відсутні обгрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань у разі повернення до вищевказаних країн. З огляду на вищезазначене, відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
30 листопада 2021 року до суду від апелянта надійшло повторно клопотання, в якому він просить відкласти судове засідання, призначене на 01.12.2021 року. зазначене клопотання обґрунтовано тим, що апелянт бажає бути присутнім у судовому засіданні та брати особисту участь у розгляді апеляційної скарги, однак ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 10.11.2021 року на апелянта покладено певні обов`язки, у зв`язку із обранням запобіжного заходу, а саме не відлучатися із Одеського району Одеської області, в якому проживає, без дозволу прокурора або слідчого судді. Апелянт вказує, що жодної повістки про дату судового засідання він отримував, через що позбавлений отримати дозвіл прокурора або слідчого судді для виїзду за межі Одеського району Одеської області, а саме до м. Одеси. 
Розглянувши подане клопотання, колегія суддів прийняла рішення про відмову у його задоволенні, оскільки апелянт завчасно повідомлявся про розгляд справи, мав можливість звернутись до компетентних органів для отримання дозволу взяти участь в судовому засіданні. Крім того, апелянт має можливість взяти участь у судовому засіданні в режимі відео конференції, однак, таким правом не скористався. 
Також, колегія суддів зазначає, що апелянт міг звернутись до суду з клопотанням про проведення судового засідання у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, проте цього не зробив.
При цьому, відповідно до ч.1 ст. 309 КАС України, зокрема, апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.  
Враховуючи, що ухвалу про відкриття провадження прийнято 09.09.2021 р., колегія суддів прийшла до висновку про відмову у задоволенні клопотання про відкладення розгляду апеляційної скарги.
Таким чином, оскільки особи, що беруть участь у справі, про дату, час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст. 124-130 КАС України апелянт повторно в судове засідання не з`явився, враховуючи що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 2 ст. 313 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін. 
Згідно ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. 
Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 народився, ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Дністровськ Молдавської ССР (свідоцтво про народження НОМЕР_1 ), є громадянином республіки Молдова (паспорт про що свідчить паспорт серії НОМЕР_2 , виданий ДП ЦДІР «Registru) та громадянином Російської Федерації (паспорт № НОМЕР_3 , виданий ФМС 78039 19.12.2013 року).
Позивач звернувся за захистом до ГУ ДМС в Одеській області з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту 06.05.2020 року, в якій зазначив, що він з 2009 року мешкав та працював в РФ спочатку у м. Санкт   Петербург, з 2014 року у м. Москва. Вернувся у Молдову у червні 2016 року у зв`язку з тиском на нього щодо призиву до збройних сил та участі у бойових діях на стороні не визнаних ЛНР та ДНР.
З 2016 року неоднаразово перетинав кордон з Україною, де займався ремонтними роботами. Перебуваючи в Україні, 05.02.2019 року уклав шлюб з ОСОБА_2 (свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_4 , видане Суворовським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області). Від шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син – ОСОБА_3 . Позивач отримав посвідку на тимчасове проживання № НОМЕР_5 .
Позивач вважаючи сфабрикованою відносно нього кримінальну справу в Росії просив надати йому захист.
За результатами розгляду заяви та особової справи заявника, Управління підготовили 15.01.2021 року Висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, який затверджений заступником начальника ГУ ДМС та рекомендовано ДМСУ відмовити позивачу у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, як особі яка не підпадає під критерії визначення біженця та особи, яка потребує додаткового захисту у відповідності   статті 1 Закону "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".
Рішенням ДМС України №38-21 від 17.02.2021 року, з посиланням на пункти 1 та 13 ч.1 ст. 1 Закону України   «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»   у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, в Україні позивачу відмовлено.
22.03.2021 року позивач отримав повідомлення від 05.03.2021 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Висновок, на підставі якого прийнято наказ ДМСУ, обґрунтований тим, що клопотання позивача не містить умов, передбачених п. 1 ч.1   статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства «підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань як на території Республіки Молдова, так і на території Російської Федерації.
Також, відсутні умови, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявнику додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст. З, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. З Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п. 13 ч.І   статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів загрози його життю, безпеці чи свободі в країнах його громадянської належності (Республіка Молдова/Російська Федерація) через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.
Проведеним аналізом особової справи можливо встановити відсутність інформації щодо причетності особи до вчинення злочину проти миру або особою тяжкого злочину вчиненні дій, які суперечать меті та принципам ООН тощо. Заявник також не був визнаний біженцем в іншій країні.
Згідно з висновком враховані розбіжності з поясненнях позивача, час його звернення за захистом та мотиви такого звернення.
Листом Одеської обласної прокуратури від 26.08.2020 №14-10185-19 на адресу Головного управління направлені матеріали щодо екстрадиції (видачі) особи до РФ (на 92 арк.), відповідно до яких встановлюється, що у період з і3.12.2015 по 02.06.2016 шукач захисту у складі злочинного угрупування здійснив шахрайські дії по відношенню до інших осіб, із заподіянням шкоди на загальну суму 4 338450 російських рублів, тим самим вчинивши злочин, передбачений ч. 4   ст. 159 КК   РФ (шахрайство у великих розмірах), перебуває у міжнародному розшку каналами Інтерполу з 02.12.2019 року (червона картка №2019/124390).
Згідно з Висновком особа не підпадає під критерії виключення у відповідності до Конвенції та Протоколу де неї про статус біженців та чинного національного законодавства.
Приймаючи рішення про відмову у задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що висновок, який став підставою для прийняття оспорюваного рішення, є таким, що складений у відповідності до розділу VІ Правил: за результатом оцінки комплексного та системного вивчення документів, наявних в особових справах позивача, та перевірки фактів, повідомлених позивачем. У висновках зроблено посилання на використану інформацію про країну походження позивача, та її співвідношення із змістом заяв та відомостями, отриманими під час співбесіди із позивачем.
Крім цього, суд першої інстанції зазначив, що позивачем не наведено переконливих доводів, щодо відповідності повідомлених фактів дійсності, фактів існування загрози життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 14 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах і користуватись цим притулком.
Згідно до ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню. 
Статтею 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» № 3671-VI від 08.07.2011      року   (надалі - Закон України № 3671-VI від 08.07.2011      року) визначено поняття «біженець» - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутись до неї внаслідок зазначених побоювань. 
Відповідно до п.4 ч.1   ст.1 Закону   додатковий захист   - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.
Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого   Закону   встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967   року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Особа, яка звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
Відповідно до ч.1, ч.5 ст.5 Закону №3671 особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в   пунктах 1   чи   13   частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.
Згідно з ч.1, ч.7  ст. 7 Закону № 3671 оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.
Відповідно до ч.2, ч.3 ст. 10 Закону № 3671 центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може вимагати подання додаткової інформації від уповноважених посадових осіб цього центрального органу виконавчої влади, які здійснювали розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.
Згідно з ч. 6   ст. 8 Закону   рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої   статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої   статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та   статті 1 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011      року, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.
Законом України від 21.10.1999 р. ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН (надалі - УВКБ ООН) у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. УВКБ ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництва встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.
Згідно до ст. 6 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).
Позицією ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Заявник повинен переконати посадову особу компетентного органу у правдивості своїх фактичних тверджень.
Згідно п. 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Колегія суддів звертає увагу на те, що «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом якої особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Термін «побоювання» означає, що особа не обов`язково постраждала від дій, які змусили її покинути країну, а відтак побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи, тощо).
Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в іноземній державі, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Але таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати в теперішній час.
Відповідно до абз. 4 ч. 1   ст. 6 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011      року   передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.
На підставі принципу гуманізму, який закладено перш за все в основу Конвенції про статус біженців 1951 року, цей вислів слід тлумачити широко, тобто на користь того, хто звернувся за наданням статусу біженця.
Виходячи із змісту зазначеної норми, суд вважає необхідним зауважити, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа змушена залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення такого спору.
Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.
Крім того, Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених Наказом МВС від 07.09.2011 р., № 649, визначено процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Розділом ІІ “Вирішення питання щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлено:
2.1. Уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених     Законом:
а) встановлює особу заявника;
б) реєструє заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 1) (далі - журнал реєстрації осіб);
в) інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов`язки, а також про наслідки невиконання обов`язків;
г) забезпечує надання заявнику послуг перекладача, у тому числі через систему відеоконференц - зв`язку;
ґ) перевіряє дотримання заявником передбаченого     статтею 5     Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
д) з`ясовує місце тимчасового перебування (проживання) заявника (фактичну адресу проживання в Україні);
е) протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви;
є) проводить дактилоскопію заявника;
ж) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи;
з) роз`яснює порядок звернення за безоплатною правовою допомогою мовою, яку розуміє заявник.
Державна міграційна служба України відповідно до Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою КМУ від 20.09.2014 року №360, Державна міграційна служба України (ДМС), є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.
Пунктом 2 Положення визначено, що ДМС України у своїй діяльності керується   Конституцією   та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до   Конституції   та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.
Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справа біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками   раси, віросповідання, національності,   громадянства,   належності до певної   соціальної   групи   або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.
Відповідно до ч. 1   ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється органами міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено керівником органу міграційної служби за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.
Згідно з ч.   11   ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»   після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Частина 1   статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»   передбачає, що рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймається спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань міграції протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку органу міграційної служби, який розглядав заяву. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань міграції, але не більш як до трьох місяців.
Згідно частини 5   статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»   за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
Крім того, Директива Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004   № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не наведено переконливих доводів щодо відповідності повідомлених фактів дійсності, фактів існування загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання.
Посилання позивача на запропонування йому у 2016 році брати участь у діях на стороні на стороні ЛНР, ДНР не є правдободівними. Крім того, обґрунтованими є доводи представника відповідача, що позивач не звертався за міжнародним захистом до початку процедури його екстрадиції.
Згідно матеріалів особової справи та листа Одеської обласної прокуратури, якій надійшов до суду, процедура екстрадіційної перевірки почата за запитом Генеральної прокуратури   Російської Федерації про видачу громадянина цієї держави для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч.4   ст.159 КК   РФ.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що переслідування за критеріями визначення статусу біженців слід відрізняти від покарань за порушення закону відповідно до правових норм. Елемент наявності кримінального переслідування позивача на території РФ підтверджений поясненнями особи та наявними доказами, зокрема, обставиною перебування особи у міжнародному розшуку каналами Інтерполу. Разом із тим, вказане кримінальне переслідування не має відношення до конвенційних ознак визначення статусу біженця або вважатися таким, що може створювати наслідки у вигляді застосування до заявника серйозної шкоди у разі повернення до РФ у вигляді смертної кари, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність.
Згідно матеріалів особової справи перевіркою заяви позивача було встановлено, що під час проживання в країнах своєї громадянської належності (Республіці Молдова та Російській Федерації) позивач не зазнавав жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч.1   статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а також в нього відсутні обгрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань у разі повернення до вищевказаних країн.
Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що при розгляді заяви позивача про надання йому статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту в Україні, відповідачем здійснені усі дії, передбачені законодавством про біженців, для встановлення інформації про заявника та обставин, які стали підставою для звернення із заявою про набуття відповідного статусу.
При цьому відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені   Конституцією   та законами України, а тому позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.
Згідно з Позицією УВКБ ООН Про обов`язки та стандарти доказів у біженців 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.
Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.
Колегія суддів зазначає, що позивач не надав інформацію про реальні чинники, які можуть загрожувати завданням фізичної або моральної шкоди у країні громадянської належності, не обґрунтував та не вказав неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідування за ознаками визначеними Женевською Конвенцією про статус біженця 1951 року та частини першої статті 1 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”.
Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Ч.1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених   статтею 78   цього Кодексу.
Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення Одеського окружного адміністративного суду ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається. 
Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 серпня 2021 року – залишити без змін.
Відповідно до ст. 329 КАС України постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 13.12.2021  року.

Головуюча суддя:                                                                                          О.А. Шевчук 

Суддя:                                                                                                             А.В. Бойко 

          Суддя:                                                                                                             А.Г. Федусик