Єдиний унікальний номер 237/3889/20 
Номер провадження 22-ц/804/2808/21        

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
07 грудня 2021 року                                            м. Бахмут Донецька область

Донецький апеляційний суд у складі:
головуючого судді: Канурної О.Д., 
суддів: Агєєва О.В., Космачевської Т.В.,
за участю секретаря судового засідання: Гуляєва М.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 10 вересня 2021 року у цивільній справі № 237/3889/20 за позовною заявою ОСОБА_1 до Приватного сільськогосподарського підприємства «Альфа» про розірвання договору оренди землі (суддя першої інстанції Сметаняк Олександр Ярославович), -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Мар`їнського районного суду Донецької області з позовною заявою до Приватного сільськогосподарського підприємства «Альфа» про розірвання договору оренди землі.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що згідно із Державним актом на право власності на земельну ділянку серія ІІІ-ДН № 007545, зареєстрованим в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 703 від 13.03.2001 року, він є власником земельної ділянки загальною площею 5,45 га, з кадастровим номером 1423384500:05:000:3640, яка розташована на території Луганської сільської ради Мар`їнського району Донецької області. Цільове призначення земельної ділянки - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
Відповідно до договору оренди землі від 01.01.2009 року, зареєстрованим у відділі Держкомзему у Мар`їнському районі Донецької області 30.11.2012 року, про що у Державному реєстрі земель здійснено запис за № 142330004003594, земельна ділянка була передана ним в строкове платне користування відповідачу - Приватному сільськогосподарському підприємству «Альфа».
Цей Договір було укладено терміном на 20 років з моменту його підписання і державної реєстрації.
Відповідно до пункту 9 договору - за користування земельною ділянкою орендар брав на себе зобов`язання щороку сплачувати орендодавцю орендну плату в розмірі не менше 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, з якої підлягали утриманню до бюджету суми податку з доходів фізичних осіб у діючому розмірі.
Відповідно до пункту 20 договору - орендар брав на себе зобов`язання вносити орендну плату за договором у строк до 30 листопада поточного року.
До 2014 року включно орендар виконував свої зобов`язання добросовісно. Починаючи з 2015 року він перестав виконувати свої зобов`язання з внесення орендної плати, тим самим істотно, систематично порушив їх.
Вказане вище підтверджується відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків від 29.01.2020 року № 28399.
Згідно з пунктом 36 договору - розірвання договору в односторонньому порядку допускається. Умовою розірвання договору в односторонньому порядку є невиконання або неналежне виконання однією із сторін своїх зобов`язань за договором.
Позивач повідомляє, що вживав заходів щодо врегулювання спору шляхом звернення до орендодавця з письмовим запитом, щодо розірвання договору та прохання сплатити суму боргу за орендну плату. Відповідь він не отримав. 
Позивач ОСОБА_1 просив суд першої інстанції розірвати договір землі від 01 січня 2009 року, укладений між ОСОБА_1 та Приватним сільськогосподарським підприємством «Альфа», зареєстрований відділом Держкомзему у Мар`їнському районі Донецької області 30 листопада 2012 року за № 142330004003594, кадастровий номер земельної ділянки 1423384500:05:000:3640.
Заочним рішенням Мар`їнського районного суду Донецької області від 10 вересня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного сільськогосподарського підприємства «Альфа» про розірвання договору оренди землі відмовлено. 
Із вказаним заочним рішенням суду не погодився позивач - ОСОБА_1 та подав апеляційну скаргу.
В обґрунтування апеляційної скарги позивач посилається на те, що вважає рішення суду незаконним, оскільки порушена диспозитивність цивільного судочинства, а також при ухваленні рішення порушені норми матеріального права.
Позивач ОСОБА_1 просить Донецький апеляційний суд скасувати заочне рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 10 вересня 2021 року, розірвати договір оренди землі від 01 січня 2009 року, укладений між ОСОБА_1 та Приватним сільськогосподарським підприємством «Альфа».
Ухвалою Донецького апеляційного суду від 08 жовтня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 було залишено без руху у зв`язку із не доплатою судового збору. 
До Донецького апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшла квитанція про доплату судового збору.
Ухвалою Донецького апеляційного суду від 08 листопада 2021 року відкрито апеляційне провадження у даній цивільній справі та встановлено Приватному сільськогосподарському підприємству «Альфа» строк для надання відзиву на апеляційну скаргу.
Ухвалою Донецького апеляційного суду від 22 листопада 2021 року цивільну справу було призначено до розгляду на 07 грудня 2021 року.
В судове засідання Донецького апеляційного суду 07.12.2021 року представник Приватного сільськогосподарського підприємства «Альфа» не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином відповідно до статті 130 ЦПК України, що підтверджується довідкою Укрпошти (а.с.134).
Заслухавши головуючого суддю,  вислухавши пояснення  позивача ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга  ОСОБА_1 підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.  
Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно частини 2 вказаної вище статті, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною 1 статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції послався на те, що позивачем на підтвердження заявлених позовних вимог не надано належних та допустимих доказів розміру та періоду утворення заборгованості, не доведено причинно-наслідкового зв`язку між винними діями відповідача та невиконання зобов`язань, покладених на нього умовами договору оренди земельної ділянки, зокрема, із початку періоду проведення АТО, тобто з 14.04.2014 року, як і не надано доказів дійсної фактичної можливості діяльності цього підприємства, користування ним спірною земельною ділянкою, для проведення підприємницької та інших видів діяльності, враховуючи факт знаходження спірної земельної ділянки на території селища Луганське Мар`їнського району Донецької області, де органи державної влади України не здійснюють своїх повноважень.
Проте, апеляційний суд не погоджується з вказаними вище висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до частини 2 вказаної вище статті, ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з частиною 1 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Як вбачається із частини 1 статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу війти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Частиною 2 вказаної вище статті передбачено, що питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною 1 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Із матеріалів справи вбачається, що позивачу ОСОБА_1 на праві власності належить земельна ділянка площею 5,87 га.,  кадастровий № 1423384500:05:000:3640, з цільовим призначенням для ведення сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Луганської сільської ради Мар`їнського району Донецької області.
Відповідно до пункту 1 договору оренди землі, укладеного 01.01.2009 року між позивачем та відповідачем Приватним сільськогосподарським підприємством «Альфа», Орендодавець передає, а Орендар приймає у строкове платне користування для сільськогосподарського використання земельну ділянку, розташування та межі якої визначені на плані земельної ділянки, відображеному в державному акті на право приватної власності на земельну ділянку  серії III - ДН № 007545 від 13.03.2001 року.
Згідно з пунктом 7 вказаного вище договору, цей договір укладено терміном на 20 років. Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і державної реєстрації.
Пунктом 9 вказаного вище договору передбачено, що за користування вказаною у договорі земельною ділянкою орендар зобов`язується щороку сплачувати орендодавцю орендну плату в розмірі не менше 3 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, з якої підлягає утримання до бюджету сума податку з доходів фізичних осіб у діючому розмірі.
Відповідно до п. 11 вказаного вище договору, обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції.
Як вбачається із пункту 12 вказаного вище договору, Орендар зобов`язується вносити орендну плату за цим договором у строк до 30 листопада поточного року.
Пунктом 35 договору оренди землі передбачено, що дія договору припиняється шляхом його розірвання за: взаємною згодою сторін;  рішенням суду на вимогу однієї із сторін унаслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором, та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав визначених законом.
Згідно з пунктом 36 вказаного вище договору, розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку допускається.
Вказана земельна ділянка за актом прийому-передачі від 01.12.2012 року складеного в селі Луганське була передана у користування відповідачу ПСП «Альфа». Останній орендний платіж від відповідача, позивач отримав у третьому кварталі 2015 року.
Частиною 1 статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, iнших актiв цивiльного законодавства, а за відсутності таки умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін)  його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно з частиною 1  ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Пунктом 1 частини 1 ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.
Як вбачається із частини 1 статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).
Вказане вище співпадає з висновками Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду, викладеними у постанові  від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17, провадження № 61 - 30435сво18.
Частиною 1 статті 651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з частиною 2 вказаної вище статті, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених законом або договором. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. 
Частиною першою статті 2 ЗУ «Про оренду землі» передбачено, що відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються ЗК України, ЦК України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.
За приписами статті 1 ЗУ «Про оренду землі», яка кореспондується з положеннями частини першої статті 93 ЗК України, орендою землі є засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Відповідно до статті 13 ЗУ «Про оренду землі» договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 15 ЗУ «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є, зокрема, орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.
Положеннями статей 24, 25 ЗУ «Про оренду землі» визначено права та обов`язки орендодавця і орендаря, а саме: орендодавець має право вимагати від орендаря, зокрема, використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди; своєчасного внесення орендної плати. Орендар, у свою чергу, має право самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі, за письмовою згодою орендодавця зводити в установленому законодавством порядку жилі, виробничі, культурно-побутові та інші будівлі і споруди та закладати багаторічні насадження та зобов`язаний приступати до використання земельної  ділянки в строки, встановлені договором оренди землі, зареєстрованим в установленому законом порядку.
Згідно з частинами третьою, четвертою статті 31 ЗУ «Про оренду землі» договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором.
Частиною першою статті 32 ЗУ «Про оренду землі» передбачено, що на вимогу однієї із сторін договір може бути достроково розірваний за рішенням суду у разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.
Стаття 141 ЗК України передбачає таку підставу припинення права користування земельною ділянкою, як систематична несплата земельного податку або орендної плати.
Разом з тим за частиною другою статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених законом або договором. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Виходячи з системного аналізу наведених положень законодавства та враховуючи, що до відносин, пов`язаних з орендою землі, застосовуються також положення ЦК України, слід дійти висновку, що при вирішенні судом питання щодо розірвання договору оренди землі за обставин систематичного невнесення орендної плати, застосуванню також підлягають положення частини другої статті 651 ЦК України.
Вказане вище співпадає з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 912/1385/17, провадження № 12 - 201 гс18. 
З листа позивача на про розірвання договору оренди землі направленого на адресу відповідача ПСП «Альфа» 17.03.2020 року вбачається, що ОСОБА_1 просить розірвати спірний договір оренди землі у зв`язку із несплатою орендних платежів, починаючи із 2015 року. Вказаний лист повернувся позивачу із відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання» 27.04.2021 року (а.с. 14-16).
Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 р. N 1085-р (в редакції станом на 18.02.2015 року) село Славне Мар`їнського району Донецької області відносилось до населеного пункту, на території якого органи державної влади тимчасово не здійснювали свої повноваження. На час звернення до суду із зазначеним позовом, село Славне відноситься до населеного пункту, до населеного пункту, що розташований на лінії зіткнення, відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.02.2018 року № 79-р.
Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції в даному випадку про те, що  згідно ч. 6 ст. 762 ЦК України, наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.
Належних і допустимих доказів того, що відповідач не може виконувати умови договору, зокрема, зі сплати орендної плати, матеріали справи не містять.
Враховуючи викладене вище, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішенням про задоволення позовних вимог позивача.
Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Як вбачається із частини 2 вказаної вище статті, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Підпунктом «б» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України передбачено, що постанову суду апеляційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення. 
Із матеріалів справи вбачається, що за подання позовної заяви позивачем ОСОБА_1 сплачено 840, 80 грн. (а.с. 1), за подання апеляційної скарги позивачем сплачено судовий збір в розмірі 1261,20 грн. (а.с. 114, 127), який підлягає стягненню з відповідача - Приватного сільськогосподарського підприємства «Альфа».
Керуючись ст. 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 10 вересня 2021 року скасувати.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного сільськогосподарського підприємства «Альфа» про розірвання договору оренди землі, задовольнити.
Розірвати договір оренди землі від 01.01.2009 року, укладений між ОСОБА_1 та  Приватним сільськогосподарським підприємством «Альфа», ЄДРПОУ 20347875, зареєстрований відділом Держкомзему  у Мар`їнському районі Донецької області 30.11.2012 року  за № 142330004003594, кадастровий номер земельної ділянки 1423384500:05:000:3640.
Стягнути з Приватного сільськогосподарського підприємства «Альфа» ЄДРПОУ 20347875, на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 2102 (дві  тисячі сто  дві) грн. 00 коп.  
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складений  08 грудня 2021 року

Суддя:                                                 О.Д.Канурна