ОКРЕМА ДУМКА
26 жовтня 2021 року 
м. Київ

Справа №  914/2578/20 

судді Білоуса В. В. до постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду Васьковського О. В.- головуючого, суддів Білоуса В. В., Жукова С. В. від 26.10.2021 у справі № 914/2578/20.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Васьковського О. В. - головуючого, суддів Білоуса В. В., Жукова С. В. від 28.10.2021 у справі № 914/2578/20 касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія "Делоріан" на постанову Західного апеляційного господарського суду від 14.06.2021 та ухвалу Господарського суду Львівської області від 28.12.2020 залишено без задоволення. Оскаржувані судові рішення залишено без змін.

Із вказаною постановою Верховного Суду не погоджуюсь з таких підстав.

Ухвалою Верховного Суду від 03.09.2021 у справі № 914/2578/20, зокрема, відкрито касаційне провадження у справі № 914/2578/20 Господарського суду Львівської області за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія "Делоріан" в частині оскарження  постанови  Західного апеляційного господарського суду від 14.06.2021 та ухвали  Господарського суду Львівської області від 28.12.2020 (в частині визнання грошових вимог Зовнішньоекономічного підприємства Азовімпекс у формі Товариства з обмеженою відповідальністю та призначення розпорядником майна арбітражного керуючого Худоногову Л.Ю.).

Згідно з частини третьої статті 3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України встановлює серед основних засад судочинства, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу України з процедур банкрутства, який введено в дію з 21.10.2019, ухвали господарського суду, постановлені у справі про банкрутство за результатами розгляду господарським судом заяв, клопотань та скарг, а також постанова про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури можуть бути оскаржені в порядку, встановленому Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. 

Абзацом 1 частини третьої статті 9 Кодексу України з процедур банкрутства, в редакції на момент прийняття судом апеляційної інстанції оскаржуваної постанови та прийняття судом касаційної інстанції даної ухвали, передбачено, що у касаційному порядку не підлягають оскарженню постанови апеляційного господарського суду, прийняті за результатами перегляду судових рішень, крім: ухвали про відкриття провадження у справі про банкрутство, ухвали за результатами розгляду грошових вимог кредиторів, ухвали про закриття провадження у справі про банкрутство, а також постанови про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури.

Наведений в абзаці 1 частини третьої статті 9 Кодексу України з процедур банкрутства, який введено в дію з 21.10.2019, перелік судових рішень, що підлягають касаційному оскарженню, є вичерпним, і тому подання касаційних скарг на інші судові рішення (тобто відсутні у вказаному переліку) виключає можливість здійснення касаційного провадження за такими скаргами.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

При цьому, як визначено у рішеннях Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України" та від 18.11.2010 у справі "Мушта проти України", право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг на рішення.  

У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.10.1996 "Справа "Леваж Престасьон Сервіс проти Франції" (Levages Prestations Services v. France, заява №  21920/93, пункт 48) вказано, що зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, роль якого обмежено перевіркою правильності застосування норм закону, процесуальні процедури у такому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється після його розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Як вже зазначалось, ухвалою Верховного Суду від 03.09.2021, зокрема, відкрито касаційне провадження у справі № 914/2578/20 Господарського суду Львівської області за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія "Делоріан" на постанову Західного апеляційного господарського суду від 14.06.2021 та на ухвалу Господарського суду Львівської області від 28.12.2020, в тому рахунку в частині призначення розпорядником майна арбітражного керуючого Худоногову Л.Ю., можливість оскарження яких в цій частині в касаційному порядку не передбачено абзацом першим частини 3 статті 9 Кодексу України з процедур банкрутства.

В зв`язку з усім вищевикладеним, касаційне провадження у справі № 914/2578/20 за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія "Делоріан" на постанову Західного апеляційного господарського суду від 14.06.2021 та на ухвалу Господарського суду Львівської області від 28.12.2020 в частині призначення розпорядником майна арбітражного керуючого Худоногову Л.Ю. підлягало закриттю на підставі статті 296 Господарського процесуального кодексу України.  

При цьому, касаційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія "Делоріан" про скасування постанови Західного апеляційного господарського суду від 14.06.2021 та ухвали Господарського суду Львівської області від 28.12.2020 в частині визнання грошових вимог Зовнішньоекономічного підприємства "Азовімпекс" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю до Товариства з обмеженою відповідальністю "Регіон" у розмірі 225 255 180 грн і ухвалення рішення про відмову у визнанні вказаних кредиторських вимог, підлягала задоволенню частково з таких підстав.
Грошові вимоги ЗЕП ТОВ "Азовімпекс" у сумі 224 330 130 грн є вимогами учасника товариства, який вийшов зі складу учасників, з виплати вартості частини майна товариства пропорційно його частці у статутному капіталі товариства (боржника - ТОВ "Регіон"), які засновані на приписах статті 148 Цивільного кодексу України, статті 54 Закону України "Про господарські товариства" та положення статуту ТОВ "Регіон".

Згідно статті 1 Кодексу України з процедур банкрутства грошове зобов`язання - зобов`язання боржника сплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового правочину (договору) та на інших підставах, передбачених законодавством України. До складу грошових зобов`язань боржника, у тому числі зобов`язань щодо сплати податків, зборів (обов`язкових платежів), страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування, не включаються неустойка (штраф, пеня) та інші фінансові санкції, визначені на дату подання заяви до господарського суду, а також зобов`язання, що виникли внаслідок заподіяння шкоди життю і здоров`ю громадян, зобов`язання з виплати авторської винагороди, зобов`язання перед засновниками (учасниками) боржника - юридичної особи, що виникли з такої участі.  

Частиною 14 статті 39 Кодексу України з процедур банкрутства передбачено, що з моменту відкриття провадження у справі, пред`явлення конкурсними та забезпеченими кредиторами вимог до боржника та їх задоволення можуть здійснюватися лише у порядку, передбаченому цим Кодексом, та в межах провадження у справі; корпоративні права засновників (учасників, акціонерів) боржника реалізуються з урахуванням обмежень, встановлених цим Кодексом; задоволення вимог засновника (учасника) боржника - юридичної особи про виділення частки у майні боржника у зв`язку з виходом із складу його учасників забороняється.

Суди першої і апеляційної інстанцій при прийнятті оскаржуваних судових рішень не врахували обмежень, встановлених статтею 1, частиною 14 статті 39 Кодексу України з процедур банкрутства, для розгляду і задоволення вимог засновника (учасника) боржника - юридичної особи.

Відповідно до статті 39 Кодексу України з процедур банкрутства до повноважень суду першої інстанції відноситься перевірка обґрунтованості вимог заявника, а також з`ясування наявності підстав для відкриття провадження у справі про банкрутство у підготовчому засіданні.

Згідно частини 2 статті 47 Кодексу України з процедур банкрутства у попередньому засіданні господарський суд розглядає всі вимоги кредиторів, що надійшли протягом строку, передбаченого частиною 1 статті 45 цього Кодексу. За результатами попереднього засідання господарський суд постановляє ухвалу, в якій зазначаються:

- розмір та перелік усіх визнаних судом вимог кредиторів, що вносяться розпорядником майна до реєстру вимог кредиторів;

- розмір та перелік не визнаних судом вимог кредиторів.

Ухвала попереднього засідання є підставою для визначення кількості голосів, які належать кожному конкурсному кредитору під час прийняття рішення на зборах (комітеті) кредиторів.

Грошові вимоги конкурсного кредитора (конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, що виникли до відкриття провадження у справі) - засновника (учасника) боржника юридичної особи про виділення йому частки у майні боржника у зв`язку із виходом зі складу його учасників з огляду на системний аналіз статті 1, частини 14 статті 39 Кодексу України з процедур банкрутства підпадають під обмеження визначені вказаними нормами, не залежно від періоду їх виникнення, в тому рахунку і в першу чергу й ті які визначені на дату подання заяви до господарського суду про визнання кредиторських вимог до боржника, і з огляду на дату їх виникнення (до відкриття провадження у справі про банкрутство) є конкурсними. Вказані вимоги не є грошовими в розумінні статті 1 Кодексу України з процедур банкрутства. Вважаю, що такі обмеження встановлені законодавцем з метою запобігання учасників (засновників) товариства боржника, які за корпоративним законодавством мають забезпечувати належне управління юридичною особою - товариством (загальні збори найвищий орган управління), діяти на шкоду кредиторам товариства, вчиняти дії спрямовані на несправедливе погашення своїх вимог перед товариством, яке вони уособлюють, порівняно з іншими кредиторами.

Безпідставним є посилання касаційного суду при прийнятті постанови від 26.10.2021 у справі № 914/2578/20 на постанову Верховного Суду від 12.02.2019 про залишення без змін постанови Західного апеляційного господарського суду від 10.12.2018 про задоволення заяви ЗЕП "Азовімпекс" щодо визнання грошових вимог до боржника - ТОВ "Регіон" на суму 224 330 130 грн 00 коп. і включення їх до четвертої черги задоволення згідно зі статтею 45 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (надалі Закон про банкрутство).

Постанова Верховного Суду від 12.02.2019 у справі № 914/1096/18 не містить правових висновків щодо застосування статті 1 і частини 15 статті 16 Закону про банкрутство № 2343-ХІ в редакції з 19.01.2013 і аналогічним їм нормам - статті 1, частини 14 статті 39 Кодексу України з процедур банкрутства в яких би Верховний Суд прийшов до висновку про те, що грошові вимоги про визнання кредиторських вимог у розмірі 224 330 130 грн 00 коп. є грошовими вимогами в розумінні законодавства про банкрутство і не підпадають під обмеження у вказаних нормах законодавства.

Пунктами 30 - 35 постанови Верховного Суду від 12.02.2019 у справі № 914/1096/18 визначено, що касаційний суд у межах його повноважень зробив висновки щодо правильності застосування судом апеляційної інстанції таких норм законодавства:

- статей 1, 4, 23 Закону про банкрутство - з моменту офіційної публікації оголошення про відкриття щодо боржника провадження у справі про банкрутство є таким, що фактично настав строк виконання усіх зобов`язань боржника, які виникли до моменту відкриття щодо нього провадження у справі про банкрутство, незалежно від настання строку їх виконання;

- статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні";

- пункту 12 Порядку подання фінансової звітності в Україні, затвердженого постановою Кабінету міністрів України № 419 від 28.02.2000;

- частини 1 статті 10, частини 1 статті 54 Закону України "Про господарські товариства" - право учасника товариства на вихід із товариства і на одержання вартості частини майна товариства, пропорційно його частці у статутному капіталі товариства; 

- частини 1 статті 66, статті 139 Господарського кодексу України;

- статті 148 Цивільного кодексу України.

Окрім того, ухвалою Господарського суду Львівської області від 20.08.2019 у справі № 914/1096/18 було скасовано ухвалу цього ж суду від 26.06.2018 про відкриття провадження у справі про банкрутство ТОВ "Регіон".

Помилковим вважаю відхилення касаційним судом при прийнятті постанови від 26.10.2021 у справі № 914/2578/20 аргумента скаржника про неврахування судом апеляційної інстанції науково - правового висновку доктора юридичних наук, професора Спасибо - Фатєєвої І.В. з посиланням на частину 3 статті 269 Господарського процесуального кодексу України - неподання без поважних причин вказаного висновку як доказу, до суду першої інстанції. 

Згідно частини 1 статті 109 Господарського процесуального кодексу України висновок експерта у галузі права не є доказом, має допоміжний характер і не є обов`язковим для суду.  

З огляду на вказане, беручи до уваги межі розгляду справи судом касаційної інстанції, встановлені статтею 300 Господарського процесуального кодексу України та повноваження надані статтями 308, 310 Господарського процесуального кодексу України постанова Західного апеляційного господарського суду від 14.06.2021 та ухвала Господарського суду Львівської області від 28.12.2020 в частині визнання кредиторських грошових вимог Зовнішньоекономічного підприємства "Азовімпекс" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю до Товариства з обмеженою відповідальністю "Регіон" у загальному розмірі 225 255 180 грн підлягали скасуванню з направленням справи № 914/2578/20 на новий розгляд у скасованій частині до Господарського суду Львівської області.

       Суддя Касаційного господарського суду                                        В. В. Білоус   
       у складі Верховного Суду