Справа № 159/6104/19 	Головуючий у 1 інстанції: Панасюк С. Л. 	
Провадження № 22-ц/802/1268/21  Категорія: 8    	  Доповідач: Бовчалюк  З. А.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
27 жовтня 2021 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Бовчалюк З.А.,   
суддів - Здрилюк О.І., Шевчук Л.Я.,
з участю секретаря судового засідання Ганжи М.І.,
позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права  спільної сумісної власності на об`єкт незавершеного будівництва, визнання співзабудовником цього об`єкту, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення  Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 28 липня 2021 року, 

                                          В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності на об`єкт незавершеного будівництва, визнання співзабудовником цього об`єкту.
Вимоги обґрунтовані тим, що, сторони перебували у шлюбі, під час якого відповідач прийняв у дар 59/100 житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 , які складалася з 1-1 коридору площею 7,8 кв.м., 1-6 коридору площею 7,8 кв.м., 1-7 кімнати площею 22,7 кв.м., 1-8 кімнати площею 13,9 кв.м., а/б балкону, б гаражу. Далі подружжя, спільними трудовими та грошовими затратами звело добудову до вказаних приміщень, яка складається з коридору 2-1 (1-1 згідно іншої інвентаризації), площею 4 кв.м., кладової 2-2 (1-2 згідно іншої інвентаризації) площею 1,3 кв.м., ванни 2-3 (1-3 згідно іншої інвентаризації) площею 3,8 кв.м., кухні 2-5 (1-11 згідно іншої інвентаризації) площею 11,4 кв.м., жилої кімнати 2-8 площею 11, 4 кв.м., жилої кімнати 2-9 площею 10,2 кв.м. Позивач вважає, що зведення такої добудови істотно збільшило у вартості частину будинку, яка належала відповідачу, що дає підстави визнати цю частину об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, що вона і просить зробити. 
Оскільки зведення добудови ще не завершене, позивач просить визнати її співзабудовником разом з відповідачем з усіма правами, які належать співзабудовнику.
Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від  28 липня 2021 року в задоволені позову в даній справі відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Заслухавши позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.
Судом першої інстанції встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 30.05.1995 року. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 лютого 2016 року шлюб між сторонами розірвано.
Відповідно до нотаріально посвідченого договору дарування від 03.10.2003 року, відповідач прийняв у дар 59/100 житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 , яка складалася з 1-1 коридору площею 7,8 кв.м., 1-6 коридору площею 7,8 кв.м., 1-7 кімнати площею 22,7 кв.м., 1-8 кімнати площею 13,9 кв.м., а/б балкону, б гаражу. Далі, до подарованої відповідачу частини будинку була зведена добудова, яка складається з коридору 2-1 (1-1 згідно іншої інвентаризації), площею 4 кв.м., кладової 2-2 (1-2 згідно іншої інвентаризації) площею 1,3 кв.м., ванни 2-3 (1-3 згідно іншої інвентаризації) площею 3,8 кв.м., кухні 2-5 (1-11 згідно іншої інвентаризації) площею 11,4 кв.м., жилої кімнати 2-8 площею 11,4 кв.м., жилої кімнати 2-9 площею 10,2 кв.м.
Звертаючись до суду з даним позовом позивач стверджувала, що під час їхнього перебування з відповідачем у шлюбі спільними трудовими та грошовими затратами зведено добудову до подарованих приміщень, яка складається з коридору 2-1 (1-1 згідно іншої інвентаризації), площею 4 кв.м., кладової 2-2 (1-2 згідно іншої інвентаризації) площею 1,3 кв.м., ванни 2-3 (1-3 згідно іншої інвентаризації) площею 3,8 кв.м., кухні 2-5 (1-11 згідно іншої інвентаризації) площею 11,4 кв.м., жилої кімнати 2-8 площею 11, 4 кв.м., жилої кімнати 2-9 площею 10,2 кв.м. Позивач вважає, що зведення такої добудови істотно збільшило у вартості частину будинку, яка належала відповідачу, що дає підстави визнати цю частину об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, що вона і просить зробити. 
Відповідно до експертного висновку № 60/з за результатами проведення оціночно-будівельної експертизи судового експерта Самулевича В.М., дійсна (ринкова вартість) набутих ОСОБА_3 59/100 частини будинковолодіння по АДРЕСА_1 , а саме:  частини житлового будинку, що включає приміщення: коридору літ. 1-1 пл. 7,8 кв.м; коридору літ 1-6 пол. 7,8 кв.м; житлової кімнати літ. 1-7, пл.. 22, 7 кв.м; житлової кімнати літ.1-8 пл. 13, 9 кв.м; балкону літ . а,б та гаражу літ. Б, в поточних цінах, станом на момент проведення дарування сатини будинковолодіння від 03 жовтня 2003 року, становить 682340 грн. Дійсна ринкова вартість нерухомого майна ( будівель споруд), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , а саме: прибудови під літ.а-2 включає приміщення: коридору літ.1-1 пл.4,0кв.м.; кладової літ.1-2 пл.1,3 кв.м.; ванної кімнати літ.1-3 пл.3,8кв.м.; кухні літ.1-11 пл.11,4 кв.м.; житлової кімнати літ.1-15 пл. 11,4кв.м.; житлової кімнати літ.1-16 пл.10,2кв.м.; частини житлового будинку під літ А-2, що включає приміщення: коридору літ.1-10 пл.7,8кв.м.; коридору літ.1-12  пл. 7,8 кв.м.; житлової кімнати літ.1-13 пл.22,7кв.м.; житлової кімнати літ.1-14 13,9 кв.м. та господарської будівлі гаража літ. б, в поточних цінах, станом на сьогодні, у стані (по об`ємі), який існує на даний момент, становить 1019416грн. Ступінь (відсоток) будівельної готовності прибудови під літ а-2, що включає приміщення за літ.1-1; літ.1-2 літ.1-3; літ.1-11; літ.1-15; літ.1-16 до житлового будинку АДРЕСА_2 на момент проведення експертизи, становить 94%.  
Вартість новоствореного об`єкта забудови, а саме прибудови під літ а-2 до житлового будинку по АДРЕСА_2 , що включає приміщення за літ.1-1: літ.1-2 літ.1-3; літ.1-11; літ.1-15; літ.1-16, в поточних цінах, становить 395863 грн., частка якого становить 38,83%.
Вартість частини житлового будинку по АДРЕСА_2 після 02 жовтня 2003 року (укладання договору дарування) у відсотковому значенні становить 33,07 %.
Особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (частина перша статті 57 СК України).
За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Тлумачення статті 61 СК України доводить, що об`єктами права спільної сумісної власності подружжя, що підлягають поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно зі статтею 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Втручання у право власності може бути визнано обґрунтованим та здійсненим із дотриманням балансу інтересів подружжя у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.
Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що привели до істотного збільшення вартості такого майна.
Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у кожній конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх її обставин.
Істотність має визначальне значення, оскільки необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.
Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20) зазначила, що істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної власності, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.
За загальним правилом мають враховуватися здійснені капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.
Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не створюватиме підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт у такому разі не зазнає і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість особистого майна однієї зі сторін.
У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених витрат з боку іншого подружжя - невласника, однак не визнає їх істотними, то інший з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.
Другий чинник істотності такого збільшення вартості має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилася, не є підставою для визнання його спільним майном.
Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, невласника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.
Із системного аналізу норм статей 57, 60, 63, 66-68, 70 СК України випливає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю незалежно від участі кожного з подружжя у її виникненні, і право визначати порядок здійснення права спільної сумісної власності та частки кожного з подружжя при поділі майна є рівними.
Ці вимоги застосовуються і у разі, якщо особиста приватна власність одного з подружжя зазнала перетворень і збільшилася у вартості, однак таке збільшення не було істотним, то інший з подружжя, невласник, має право на відповідну частину збільшення вартості такого майна, якщо воно пов`язане з вкладенням у об`єкт особистої приватної власності спільних коштів подружжя за час шлюбу.
Такі правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20) та підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
Водночас, встановивши, що у процентному відношенні вартість реконструкції та нового будівництва до вартості спірного первісного домоволодіння, з урахуванням технічного стану домоволодіння на момент проведення експертизи, складає 38,83 % відсотків, суд першої інстанції зробив правильний висновок про неможливість поширення на збільшену частину майна режиму спільного сумісного майна подружжя, оскільки у цьому випадку необхідно встановити, що збільшення майна відбулося внаслідок спільних затрат подружжя.
Тягар доказування обставин, необхідних для виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало іншому з подружжя, покладається на того із подружжя, який заявляє такі вимоги. 
Судом встановлено, що жодних належних та допустимих доказів на обґрунтування збільшення вартості спірного будинку внаслідок праці позивача та вкладення коштів надано не було. Натомість позивач помилково вважав, що не спростування даної обставини відповідачем, свідчить про визнання ОСОБА_3 , спільності затрат коштів бувшого подружжя на проведені добудови, оскільки це суперечить приписам статті 62 СК України. За таких обставин, суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання  об`єкта незавершеного будівництва спільною сумісною власністю подружжя.
Щодо позовних вимог про визнання позивача співзабудовником слід зазначити наступне.
З копії технічного паспорту КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» від 04 квітня 2017 року на житловий будинок АДРЕСА_2 вбачається , що у ньому наявна відмітка про самочинно перебудовані або прибудовані приміщення: 2-1, 2-2, 2-3,2-4, 2-5, 2 8 загальною площею 42,1, житловою 21,6  по першому поверсі ( а.с. 18). Поверховий план другого поверху будинку немає штампу самовільної забудови.
За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.
Отже, відсутність дозволу на будівництво, проєкта або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.
Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).
Необхідно зазначити, що в розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності.
Отже, новостворене нерухоме майно, будівництво якого здійснено в передбаченому законом порядку, набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього.
До цього об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів як речей матеріального світу, як у зібраному виді (конструкції, окремі елементи об`єкта незавершеного будівництва, чи сам об`єкт у цілому в залежності від ступеня готовності), так і у вигляді окремих видів будівельних матеріалів, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки. Зазначене не свідчить про те, що не будучи житловим будинком у юридичному аспекті, об`єкт незавершеного будівництва не може бути поділений за позовом одного із подружжя. Аналіз положень статей 181, 331 ЦК України дає підстави для висновку, що об`єкт незавершеного будівництва може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток, а тому суд має право здійснити поділ такого об`єкта, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво.
Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 цього кодексу, частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації, а державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку.
Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено.
Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-159цс15 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 200/22329/14-ц (провадження № 14-483цс19).
Таким чином, з врахуванням норм матеріального права, прибудова яка була здійснена до подарованої частини будинковолодіння здійснена самовільно, без будь-яких дозвільних документів, а тому в даному випадку вимоги позивача про визнання співзабудовником даного об`єкту є безпідставними.
Доводи апеляційної скарги про те, що у 2020 році погашено штамп самочинного будівництва, а тому ОСОБА_1 можна визнавати співзабудовником даного майна не заслуговують на увагу та спростовуються доказами, які містяться в матеріалах справи. Зокрема, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів належності відповідачу або ж позивачу земельної ділянки на якій зведено спірну добудову, відсутні докази, які б свідчити про отримання сторонами дозволу на початок будівельних робіт та прийняття об`єкту в експлуатацію. За відсутності вказаних документів суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову .
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, доводи сторін спору, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав  для задоволення позову. 
Інші належні та допустимі докази, які б підтвердили вимоги позивача матеріали справи не містять.
Доводи апеляційної скарги про підставність позовних вимог є власним тлумаченням встановлених обставин справи, були предметом дослідження суду першої інстанції і їм суд в сукупності з іншими доказами по справі дав правильну юридичну оцінку.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність ухваленого рішення не впливають.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухваленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 382,384 ЦПК України, суд

                                                    У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 28 липня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення. 

Головуючий - суддя:

Судді :