Постанова                             
Іменем України                      
 
29 вересня 2021 року
м. Київ
 
справа № 331/3410/16
провадження № 61-7982св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів:  Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,                Тітова М. Ю.,        
 
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,
відповідачі (позивачі за зустрічним позовом) : ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» про захист прав споживача шляхом визнання договору про надання споживчого кредиту недійсним та застосування правових наслідків недійсності правочину
 
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 листопада 2018 року у складі судді Антоненко М. В. та постанову Запорізького апеляційного суду від 30 березня 2021 року у складі колегії суддів: Кочеткової І. В., Дашковської  А. В.,               Кримської О. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовів
У квітні 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ «ПРИВАТБАНК», банк) звернулося до суду з позовом, уточнивши який просило стягнути солідарно з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на користь банку заборгованість за кредитним договором від 13 березня                   2008 року № ZPC0GI0000004347 у розмірі 114 236,34 дол. США, що еквівалентно                 2 994 134,47 грн.
 
На обґрунтування заявлених вимог банк зазначав, що 13 березня 2008  року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПРИВАТБАНК» (далі - ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», і ОСОБА_1 укладено договір про іпотечний кредит № ZPC0GI0000004347 (далі - кредитний договір, договір про іпотечний кредит), за умовами якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 153 000,00 грн зі сплатою відсотків                    у розмірі 15,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 13 березня 2019 року.
 
13 березня 2008 року між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» і ОСОБА_2 укладено договір поруки № ZPC0GI0000004347, за умовами якого ОСОБА_2 поручився відповідати за виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором від 13 березня 2008 року № ZPC0GI0000004347.
 
ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов`язання за договором виконало, надало   ОСОБА_1 кредит у розмірі 153 000,00 грн.
 
13 серпня 2008 року між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» і ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду до договору про іпотечний кредит від 13 березня 2008 року               № ZPC0GI0000004347, за умовами якої суму заборгованості за кредитом                            з 150 731,79 грн конвертовано у 32 555,46 дол. США.
 
У зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором станом на 31 березня 2016 року утворилася заборгованість за кредитним договором у розмірі 114 236,34 дол. США, що еквівалентно 2 994 134,47 грн, яка складається з: 31 876,64 дол. США заборгованості за кредитом, 25 191,17 дол. США заборгованості за процентами за користування кредитом,                                       5 572,12 доларів США заборгованості за комісією за користування кредитом,                 51 596,41 дол. США пені, та судовий збір у розмірі 44 912,02 грн.
 
Ураховуючи наведене, банк просив позов задовольнити.
У листопаді 2016 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звернулись до суду із зустрічним позовом, уточнивши який просили: визнати недійсними договір про надання споживчого кредиту від 13 березня 2008 року № ZPC0GI0000004347 та додаткову угоду до цього договору від 13 серпня 2008 року, укладені між ОСОБА_1 і ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК»; визнати недійсним договір поруки, укладений між ОСОБА_2 і ЗАТ КБ «ПриватБанк»; визнати недійсним іпотечний договір, укладений між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 як власниками квартири АДРЕСА_1 , і ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 перед ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» за кредитним договором; покласти всі судові витрати, понесені у зв`язку з пред`явленням та розглядом цього позову, на відповідача.
 
Посилаючись на те, що оспорювані правочини не відповідають вимогам законодавства України, були укладені із застосуванням банком нечесної підприємницької практики та шляхом введення позивачів в оману, ОСОБА_1 і ОСОБА_2 просили зустрічний позов задовольнити.
 
Зустрічний позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 прийнято судом першої інстанції до провадження у цій справі разом із первісним позовом ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК».
 
Справу суди розглядали неодноразово.
 
Короткий зміст судових рішень, ухвалених у справі
Жовтневий районний суд м. Запоріжжя рішенням від 23 листопада 2018? року позов АТ КБ «ПРИВАТБАНК» задовольнив частково. Стягнув з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором від 13 березня 2008 року № ZPC0GI0000004347 у розмірі                48 769,72 дол. США, що еквівалентно 1 278 254,36 грн, яка складається                               з основної заборгованості за кредитом за період з 24 квітня 2011 року в розмірі    28 456,70 дол. США, заборгованості за відсотками за період з 04 квітня 2011 року до 31 березня 2016 року в розмірі 20 313,02 дол. США. Стягнув з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у солідарному порядку заборгованість за кредитним договором від 13 березня 2008 року № ZPC0GI0000004347 у розмірі      17 427,30 дол. США, що еквівалентно 456 769,53 грн, яка складається з основної заборгованості за кредитом за період з 24 листопада 2016 року в розмірі                       16 545,35 дол. США, заборгованості за відсотками за період з 24 листопада              2016 року до 31 березня 2016 року в розмірі 881,95 доларів США.  В решті позову відмовив. Вирішив питання щодо розподілу судових витрат. Зустрічний позов ОСОБА_1 і ОСОБА_2 задовольнив частково. Визнав недійсним положення пункту 8.1 додаткової угоди від 13 серпня 2008 року до кредитного договору від 13 березня 2008 року № ZPC0GI0000004347, укладеного між ОСОБА_1 і АТ КБ «ПРИВАТБАНК»  в частині сплати позичальником за кредитом винагороди за резервування ресурсів у розмірі 3 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з пунктом 7.2 кредитного договору від 13 березня 2008 року                                   № ZPC0GI0000004347. В решті зустрічного позову відмовив.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що на підставі кредитного договору ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 153 000,00 грн. Підписавши кредитний договір, вона погодилася з тим, що вона ознайомлена з детальним описом загальної вартості кредиту (пункт 1.2) та додатком 1 до договору «Загальна вартість кредиту». З 13 березня до 13 серпня 2008 року позичальник належним чином виконувала умови кредитного договору, що свідчить про повну згоду з порядком нарахування платежів за договором. У результаті неналежного виконання умов кредитного договору виникла заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідачів у солідарному порядку в межах позовної давності, про застосування якої просила відповідач. Крім того, є підстави для визнання недійсним положення пункту 8 додаткової угоди від 13 серпня 2008 року до кредитного договору в частині сплати позичальником за кредитом винагороди за резервування ресурсів у розмірі 3% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з пунктом 7.2 цього договору, виходячи з того, що винагорода за резервування ресурсів не                              є послугою в розумінні статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів», яка здійснюється на замовлення споживача, а тому ця умова договору підлягає визнанню недійсною.
Запорізький апеляційний суд постановою від 04 липня 2019 року рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 листопада 2018 року залишив без змін. Вирішив питання щодо розподілу судових витрат.
 
Постанова апеляційного суду мотивована законністю і обґрунтованістю рішення суду першої інстанції.
 
Верховний Суд постановою від 10 лютого 2021 року постанову Запорізького апеляційного суду від 04 липня  2019 року в частині вирішення позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасував, справу в цій частині передав на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 листопада 2018? ? року та постанову Запорізького апеляційного суду від 04 липня 2019? ? року в частині вирішення позову               ОСОБА_1 і ОСОБА_2 до АТ КБ «ПРИВАТБАНК»  про захист прав споживача шляхом визнання договору про надання споживчого кредиту, додаткової угоди, договору поруки та іпотеки недійсними та застосування правових наслідків недійсності правочину, залишив без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що, залишаючи без змін рішення суду в частині позовних вимог банку, апеляційний суд не перевірив періоди та розміри нарахованої банком заборгованості, ураховуючи заяву відповідача про застосування позовної давності, зміну банком строку виконання основного зобов`язання, періодичності платежів. Крім цього, апеляційний суд не звернув уваги на те, що, формулюючи резолютивну частину рішення, суд першої інстанції зазначив про солідарне стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» суми заборгованості у розмірі 48 769,72 дол. США, а                                          з ОСОБА_2 - про солідарне стягнення на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» суми заборгованості у розмірі 17 427,30 дол. США. Зазначене формулювання суду не узгоджується з положеннями ЦК України щодо змісту, мети та випадків застосування солідарного обов`язку боржників. 
  
Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що ОСОБА_1 не довела порушення банком частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в частині ненадання в письмовому вигляді інформації про умови кредитування та статті 19 указаного Закону.
 
Запорізький апеляційний суд постановою від 30 березня 2021 рокурішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 листопада 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у солідарному порядку суми заборгованості за кредитним договором від 13 березня 2008 року                                № ZPC0GI0000004347 у розмірі 48 769,72 дол. США, стягнення з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у солідарному порядку заборгованості за кредитним договором від 13 березня 2008 року № ZPC0GI0000004347 в розмірі                   17 427,30 дол. США, а також в частині розподілу судових витрат скасував та в цій частині ухвалив нове рішення, яким стягнув з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором від 13 березня                  2008 року   № ZPC0GI0000004347 у розмірі 40 290,33 дол. США, з яких: 28 456, 70 дол. США - тіло кредиту; 11 833, 63 дол. США - відсотки, нараховані за період                            з 24 квітня 2011 року до 29 квітня 2014 року. В решті позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відмовив. Рішення суду першої інстанції в іншій частині не переглядав. Вирішив питання щодо розподілу судових витрат.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що у зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору у позичальника виникла заборгованість, яка підлягає стягненню в межах позовної давності та з урахуванням зміни банком строку виконання основного зобов`язання. Порука ОСОБА_2 за договором поруки є припиненою, тому вимоги банку, заявлені до нього задоволенню не підлягають.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги, її узагальнені аргументи
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду 11 травня 2021 року,                        ОСОБА_1 просить скасувати рішення Жовтневого районного суду                               м. Запоріжжя від 23 листопада 2018 року і постанову Запорізького апеляційного суду від 30 березня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову банку до ОСОБА_1 відмовити за пропуском позовної давності.
 
На обґрунтування касаційної скарги зазначає, що  апеляційний суд неправильно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини та порушив норми процесуального права. 
 
Пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості                              за кредитом, банк відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання, а тому перебіг позовної давності за  вимогами банку про негайне повернення кредиту та платежів за ним почався                   з наступного дня після одержання нею такої вимоги, тобто з 30 квітня 2014 року.
 
Разом із цим 24 вересня 2009 року вона здійснила останній платіж за кредитом   у розмірі 217,73 дол. США, який банк зарахував у рахунок сплати процентів, відповідно до черговості погашення платежів, після чого жодних платежів на виконання умов кредитного договору вона не вносила.  
 
Отже, ще в жовтні 2009 року банк дізнався про порушення своїх прав, у зв`язку                   з чим з 14 жовтня 2009 року у нього виникло право на звернення до суду                          з позовом про стягнення заборгованості, і в цьому випадку саме з цієї дати розпочався перебіг строку позовної давності, тобто на наступний день після дати, до якої їй необхідно було внести черговий платіж за кредитом, а отже, п`ятирічний термін позовної давності (передбачений кредитним договором) закінчився 14 жовтня 2014 року.
 
Однак суди фактично до цього спору засували дві норми початку перебігу позовної давності : і з моменту кожного простроченого платежу, і з моменту виникнення права на дострокове повернення тієї частини позики, хоча                              у позивача не могло одночасно існувати два строки початку перебігу позовної давності: 14 жовтня 2009 року і 29 квітня  2014 року, тому суди безпідставно не задовольнили заяву про застосування позовної давності до всіх вимог банку.
 
Оскільки ОСОБА_1 фактично оскаржує постанову апеляційного суду лише                 в  частині стягненої з неї на користь банку суми заборгованості за кредитним договором, тому постанова апеляційного суду в частині відмови у задоволенні вимог банку не є предметом касаційного перегляду відповідно до статті 400 ЦПК України.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 02 червня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із  суду першої інстанції.
 
09 вересня 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 21 вересня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
13 березня 2008 року між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» і ОСОБА_1  укладено кредитний договір № ZPC0GI0000004347, за умовами якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 153 000,00 грн зі сплатою відсотків у розмірі 15,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 13 березня 2019 року.
У пункті 1.2 кредитного договору зазначено, що детальний опис загальної вартості кредиту вказаний у пунктах 1.1, 2.1.1, 2.1.2, 2.1.3, 2.4, 4.1, 5.2, 5.3.3, 5.3.12, 6.3, 6.5, а також у додатку 1 до цього договору, а саме: суми кредиту, відсотків за користування кредитом, винагород, неустойки, затрат на укладення договорів страхування та договорів забезпечення.
Згідно з пунктом 1.3 кредитного договору кредит надається строком погашення не пізніше 13 березня 2019 року на поліпшення якості окремої квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . 
Згідно із пунктом 2.4 кредитного договору позичальник зобов`язується щомісяця, до 13-го числа, починаючи з наступного після укладення кредитного договору, здійснювати погашення кредиту та сплачувати нараховані відсотки ануїтетними платежами в сумі не менше 2 392,97 грн; останню плату ануїтетного платежу здійснити не пізніше 13 березня 2019 року.
13 березня 2008 року між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» і ОСОБА_2 ,               ОСОБА_1 було укладено договір поруки № ZPC0GI0000004347.
Згідно з пунктом 1 цього договору поруки поручитель зобов`язується відповідати перед кредитором солідарно в повному обсязі за своєчасне виконання боржником усіх його зобов`язань за договором про іпотечний кредит від 13 березня 2008 року № ZPC0GI0000004347 та додатковими угодами до нього, як існуючими на момент укладення договору, так і тими, що виникнуть на його підставі в майбутньому.
Відповідно до пункту 1.3 договору поруки поручитель дає згоду на зміну умов договору про іпотечний кредит без додаткового погодження змін з поручителем.
На підставі розрахунку заборгованості за кредитним договором, виписок                        з рахунків боржника в період з 13 березня 2008 року до 13 серпня 2008 року ОСОБА_1 здійснювала щомісячне погашення кредиту відповідно до його умов, сплачуючи на рахунок банку щомісячний платіж, визначений у пункті 2.4 кредитного договору.
13 серпня 2008 року ОСОБА_1 звернулася до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»                             із заявою про зміну валюти кредиту за кредитним договором від 13 березня    2008 року № ZPC0GI0000004347, просила залишок заборгованості за договором               в розмірі 150 731,79 грн конвертувати в долари США.
13 серпня 2008 року ОСОБА_1 підписала заяву № 82 про продаж іноземної валюти (т. 1, а. с. 22), якою доручила ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» здійснити операцію щодо продажу 32 555,46 дол. США з метою погашення заборгованості за кредитом в сумі 150 731,79 грн, для здійснення операції щодо зміни валюти кредиту з гривень на долари США.
13 серпня 2008 року між ОСОБА_1 і ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» підписано додаткову угоду до договору про іпотечний кредит від 13 березня 2008 року                 № ZPC0GI0000004347 (т. 1, а. с. 17-20), якою було змінено валюту кредиту                       з гривень на долари США, зміст кредитного договору було викладено в новій редакції.
У розділі 8 викладено основні умови договору: пункт 8.1 - банк надає позичальнику суму кредиту на строк з 13 серпня 2008 року до 13 березня                2019 року в розмірі 32 555,46 дол. США із сплатою 1,17 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за резервування ресурсів                     у розмірі 3 % річних від суми зарезервованих ресурсів, сплата винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з пунктом 7.2 цього договору.
Станом на 13 серпня 2008 року залишок заборгованості за договором про іпотечний кредит від 13 березня 2008 року № ZPC0GI0000004347 становить                     150 731,79 грн, що еквівалентно 32 555,46 дол. США.
Погашення кредиту провадиться в строки відповідно до графіка погашення кредиту (додаток 1), який розраховується згідно із залишком заборгованості за кредитом станом на 13 серпня 2008 року.
Згідно з розрахунком заборгованості та виписками за рахунком позичальника              в період з 13 серпня 2008 року до 14 листопада 2008 року ОСОБА_1                          у повному обсязі відповідно до графіка погашення кредиту вносила щомісячні платежі за кредитом, враховуючи відсотки та винагороди банку. У період                        з 14 грудня 2008 року до 24 вересня 2009 року ОСОБА_1 частково виконувала умови кредитного договору, здійснюючи щомісячні платежі за кредитом у розмірі, меншому від зазначеного в графіку погашення. 24 вересня 2009 року ОСОБА_1 здійснила останній платіж за кредитом у розмірі                   217,73 дол. США, який банк зарахував на сплату процентів, відповідно до черговості погашення платежів. Після 24 вересня 2009 року ОСОБА_1 припинила вносити платежі за кредитним договором.
09 червня 2017 року за клопотанням ОСОБА_1 і ОСОБА_2 суд першої інстанції призначив у справі судово-економічну експертизу, проведення якої було доручено судовому експерту Бондарчук Т. В.
05 жовтня 2017 року експерт надав суду висновок № 134/10-17, яким було надано відповіді щодо заявлених питань: «1. Подорожчання загальної ціни договору становило 5 529,69 дол. США, що за курсом 4,63 грн за 1 дол. США становить 25 602,47 грн, що не відповідає вимогам Постанови Національного банку України № 168. 2. Згідно з умовами додаткової угоди від 13 серпня             2008 року банк нараховував щомісячну комісію, яка за 127 місяців становить                              6 798,06 дол. США, позичальник сплатив комісію в розмірі 425,28 дол. США, що становить 2 652,68 грн. 3. Документально визначити суму щомісячного платежу за кредитом, що направляється на погашення процентів, суми кредиту не є можливим. Загальна ціна договору, абсолютне значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі) не визначені. Графік погашення кредиту від 13 серпня                  2008 року позичальник не підписала. 4. Сукупна вартість кредиту згідно                    з графіком погашення від 13 серпня 2008 року з урахуванням всіх фінансових послуг та інших фінансових зобов`язань не визначена. Сума, що направляється на погашення процентів, становить 31 814,87 дол. США; на комісію - 6 798,06 дол. США; на основну заборгованість за кредитом - 32 555,46 дол. США. Значення подорожчання кредиту становить 5 529,69 грн. 5. Загальна ціна договору, абсолютне значення подорожчання кредиту за кредитним договором не визначені. Щомісячний платіж за кредитом повинен становити 2 372,90 грн, а не 2 392,97 грн, та є завищеним на 20,07 грн. Реальна процентна ставка становить 19,1106 %, та є заниженою на 4,1106 %. Щомісячний платіж з 13 серпня 2018 року повинен становити 554,86 дол. США, а не 559,83 дол. США, і є завищеним на 4,97 дол. США. 6. Визначити самостійно, який розмір заборгованості повинен бути станом на момент пред`явлення позову, не є можливим. 7. Відповідність положення банку змісту договору експерт не встановлював. 8. Згідно з платіжним документом та меморіальними ордерами підтверджено видачу позичальнику кредиту в розмірі 153 000,00 грн, відображено погашення боргу в період з 13 березня 2008 року до 13 серпня 2008 року - 2 268,05 грн, з 15 вересня 2008 року до 24 вересня 2009 року - 678,82 дол. США».
Заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором станом на 31 березня 2016 року становить 114 236,34 дол. США, яка складається з основної заборгованості за кредитом у розмірі 31 876,64 дол. США, заборгованості за процентами за користування кредитом - 25 191,17 дол. США, комісії за користування кредитом у розмірі 5 572,12 дол. США, пені - 51 596,41 дол. США, що разом еквівалентно 2 994 134,47 грн.
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду 
Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми                                            права  у  подібних  правовідносинах,  викладеного  у  постанові  Верховного  Суду   
та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується                          з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судом норм                        права  в   межах   касаційної   скарги,   дійшов   висновку,   що   касаційна   скарга
не підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
 
Частиною другою статті 1050 ЦК України передбачено, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
 
У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору виникла заборгованість, в результаті чого банк звернувся до суду з цим позовом.
 
Під час розгляду справи у суді першої інстанції представник ОСОБА_1 і ОСОБА_2 адвокат Стецюк В. І. звернулася до суду із заявою про застосування до позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» позовної давності.
 
Відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
 
Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (частина перша статті 261 ЦК України). За зобов`язаннями                              з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).
 
Апеляційний суд встановив, що останній щомісячний платіж за кредитом ОСОБА_1 здійснила 24 вересня 2009 року.
 
29 квітня 2014 року банк використав своє право на дострокове повернення всієї суми заборгованості за кредитним договором, передбачене статтею 1050 ЦК України.
 
З цим позовом банк звернувся 24 квітня 2016 року.
 
Пунктом 5.5 додаткової угоди до договору про іпотечний кредит сторони погодили, що строк позовної давності про стягнення кредиту, винагороди, процентів неустойки становить 5 років.
 
Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
 
Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України).
 
Згідно з пунктом 2.4 кредитного договору позичальник зобов`язується щомісяця, до 13-го числа, починаючи з наступного після укладення кредитного договору, здійснювати погашення кредиту та сплачувати нараховані відсотки ануїтетними платежами в сумі не менше 2 392,97 грн; останню плату ануїтетного платежу здійснити не пізніше 13 березня 2019 року.
 
Отже, якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення         у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним                 з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу.                  А тому перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу                        у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після не виконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з унесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.
 
Встановивши, що після 24 вересня 2009 року відповідач не здійснювала платежів за кредитним договором, а з позовом банк звернувся до суду 24 квітня                  2016 року, правильним є висновок апеляційного суду про те, що позовна давність підлягає застосуванню за заявою відповідача лише щодо частини заявлених позивачем вимог, що не охоплені п`ятирічним строком.
 
Отже, переглядаючи справу в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції,  правильно визначившись з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення вимог банку до ОСОБА_1 щодо стягнення заборгованості за кредитним договором за простроченими платежами в межах позовної давності, яка обчислюється                   з моменту настання строку погашення чергового місячного платежу.
 
Доводи касаційної скарги щодо недотримання банком позовної давності для звернення до суду з цим позовом щодо всієї суми заборгованості за кредитним договором спростовуються встановленими апеляційним судом фактичними обставинами справи та нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини. 
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення                в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду апеляційної інстанції в оскаржуваній частині, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків суду та зводяться до тлумачення норм матеріального права, які регулюють позовну давність, на власний розсуд. 
 
Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження                                  в апеляційному суді із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства.
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального                                              і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду в частині задоволених позовних вимог банку до ОСОБА_1 - без змін. 
 
Щодо судових витрат
Враховуючи, що ухвалою Верховного Суду від 22 червня 2021 року відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору за подання касаційної скарги до закінчення касаційного провадження, суд, ухвалюючи рішення, стягує на користь держави із заявника 55 128,88 грн судового збору.
 
Керуючись  статтями  400, 410, 416  ЦПК  України,  Верховний  Суд  у  складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
 
Постанову Запорізького апеляційного суду від 30 березня 2021 року  в частині задоволення позовних вимог Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишити без змін.
 
Стягнути із ОСОБА_1 на користь держави судовий збір за подання касаційної скарги в розмірі 55 128,88 грн (п`ятдесят п`ять тисяч сто двадцять вісім гривень 88 коп.) за такими реквізитами: отримувач коштів - ГУК у м. Києві/Печерс. р-н/22030102, код отримувача (код за ЄДРПОУ) - 37993783, банк отримувача - Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача (стандарт IBAN) - UA288999980313151207000026007, код класифікації доходів бюджету - 22030102, найменування податку, збору, платежу - судовий збір (Верховний Суд, 055).
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту                                      її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Головуючий                                                                                    М. Є. Червинська 
 
Судді                                                                                                 А. Ю. Зайцев
 
                                                                                                            Є. В. Коротенко
 
В. М. Коротун
 
                                                                                                            М. Ю. Тітов