ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

02 листопада 2021 року 	м. Дніпро	справа № 340/1692/21	
(суддя Пасічник Ю.П., м. Кропивницький)

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Чередниченка В.Є. (доповідач),
                               суддів:  Іванова С.М., Панченко О.М.,     
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) Міністерства оборони України на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 12 липня 2021 року у справі 340/1692/21 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) Міністерства оборони України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-
                                                                      ВСТАНОВИВ: 

ОСОБА_1 10 квітня 2021 року звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) Міністерства оборони України згідно з яким, просить: 
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) Міністерства оборони України щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з дня звільнення (01.12.2017 р.) по день фактичного розрахунку (31.03.2021 р);
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) Міністерства оборони України виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з дня звільнення (01.12.2017 р.) по день фактичного розрахунку (31.03.2021 р).
Позов обґрунтовано тим, що в період проходження позивачем військової служби останньому не в повному обсязі виплачувалось грошова компенсацію за невикористану відпустку як учаснику бойових дій за 2016-2017 роки, яку в розмірі 4219,51 грн було виплачено відповідачем 31.03.2021 р. Однак відповідачем не виплачено середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. 
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 12 липня 2021 року позов задоволено частково.
Суд, визнав протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) Міністерства оборони України щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з дня звільнення (01.12.2017 р.) по день фактичного розрахунку (31.03.2021 р.) та зобов`язав Військову частину НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) Міністерства оборони України виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з дня звільнення 01.12.2017 р. по день фактичного розрахунку 31.03.2021 р. в розмірі 9030,10 грн.
В задоволенні решти позовних вимог відмовив.
Рішення суду мотивовано тим, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні дорівнює 203420,49 грн, при цьому, враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц суд зменшив його розмір до 9030,10 грн, виходячи з того, що ця сума дорівнює розміру майнових втрат позивача пов`язаних з несвоєчасною виплатою грошової компенсації за невикористані дні календарної відпуски, що не була виплачена позивачу у день звільнення.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції відповідач, оскаржив його до апеляційного суду. Просить скасувати рішення суду першої інстанції, та прийняти нову постанову якою у задоволені позову відмовити повністю.
Апеляційна скарга фактично обґрунтована тим, що передбачені законодавством про оплату праці норми її оплати і порядок вирішення спорів не поширюються на військовослужбовців. 
Також в апеляційній скарзі зазначає права командира військової частини, та відображає обставини справи. 
Наводить розрахунок розміру середнього заробітку позивача виходячи з принципу пропорційності, який, на його думку, повинен дорівнювати 2746,17 грн. та доходить висновку, що позов у зв`язку з цим задоволенню не підлягає  (а.с. 50 – 60).
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції позивач, зазначаючи про часткове порушення судом першої інстанції норм матеріального права, оскаржив його до апеляційного суду. Просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині «стягнення» з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 9030,10 грн. та прийняти нове рішення, яким змінити відповідну частину рішення суду на стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з дня звільнення (01.12.2017 р.) по день фактичного розрахунку (31.03.2021 р.).
Апеляційна скарга фактично обґрунтована тим, що позивач має право на середній заробіток за час затримки розрахунку у повному розмірі.  Проте не зазначає цього розміру.
Згідно з відзивом на апеляційну скаргу, відповідач просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення. 
Згідно з відзивом на апеляційну скаргу, представник пзива просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, обговоривши доводи апеляційних скарг та відзивів на них, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та знайшло підтвердження під час апеляційного розгляду справи, що позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Міністерства оборони України. Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оброни України від 01.12.2017 р. позивача було виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення за п. 1 ч. 8 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Під час звільнення Військовою частиною НОМЕР_1 Міністерства оборони України не було виплачено на користь позивача грошову компенсацію за невикористану ним відпустку як учаснику бойових дій за 2016-2017 роки. 
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 29 січня 2021 р. по справі №340/5625/20 позов було задоволено частково, а саме: суд визнав протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2017 роки, виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби та зобов`язав військову частину нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2017 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
На виконання цього рішення 31 березня 2021 року відповідач перерахував на картковий рахунок позивача грошові кошти в сумі 4 219,51 грн., що підтверджується випискою по картковому рахунку.
Зважаючи на затримку розрахунку при звільненні за період з 01.12.2017 р по 31.03.2021 р, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Враховуючи те, що повний розрахунок з позивачем здійснено 31.03.2021, а не в день звільнення 01.12.2017, позивач вважає, що набув права на виплату йому середнього заробітку за весь період затримки повного розрахунку при звільненні відповідно до вимог статей 116, 117 Кодексу законів про працю України.
Стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні за період з 01.12.2017 року по 31.03.2021 р року є предметом спору переданого на вирішення суду.
Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухвалені оскарженого рішення виходить з наступного.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, Верховним Судом у постановах від 16 липня 2020 року у справі № 400/2884/18, від 16 липня 2020 року у справі № 812/1259/17, від 16 липня 2020 року у справі № 825/1540/17, від 30 квітня 2020 року у справі № 140/2006/19, від 13 серпня 2020 року у справі № 808/610/18.
Аналіз наведених правових норм та висновків Верховного Суду, Великої Палати Верховного Суду дає підстави для висновку, що у разі несвоєчасної виплати належних звільненому працівникові сум, таких як заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, індексація грошового забезпечення тощо, працівник має право на відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України.
Приписами 117 КЗпП України передбачено обов`язок роботодавця провести виплату працівнику всіх належних йому сум при звільненні.
Тобто, роботодавець повинен провести виплату працівнику всіх належних йому сум при звільненні, не залежно від обставин, з яких такі суми не були виплачені останньому.
З матеріалів справи вбачається, що позивач звільнений з військової служби та виключений з 01.12.2017 року зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення.  Остаточний розрахунок з позивачем проведено 31.03.2021  року.
Отже, остаточний розрахунок з позивачем при звільненні було здійснено відповідачем з порушенням строків, встановлених ст. 116 КЗпП України, а тому наявні правові підстави, визначені ст. 117 КЗпП України, для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки фактичного розрахунку.
З висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 23.12.2020 у справі від 825/1732/17, та Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 вбачається наступне.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до  статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
За змістом ч. 1  ст. 117 КЗпП України  обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Зазначені положення переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина 2 ст. 117 КЗпП України  стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч.1 ст.117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене  статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого  ст. 117 КЗпП України, враховуючи:
-  розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
-  період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах;
- співмірність  розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, вирішуючи питання про стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд повинен врахувати розмір простроченої заборгованості роботодавця, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, співмірність  розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Як встановлено судом першої інстанції та не оспорюється сторонами спору в апеляційних скаргах, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.12.2017 року по 31.03.2021 року, виходячи з даних довідки про нараховані суми грошового забезпечення (а.с. 41) складає 203420,49 грн виходячи із такого розрахунку: 244,79 грн (середньоденне грошове забезпечення, згідно з довідкою) х 831 день прострочення.
З урахуванням правових позицій Верховного Суду, висловлених у зазначених вище  постановах, колегія суддів приймає до уваги викладені обставини справи, а також те, що дії позивача щодо звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості при звільненні за 2016-2017 р відбулись лише в 2020 році (тобто відсутності спору на момент звільнення та те, що тривалість періоду з моменту порушення прав позивача і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум залежала виключно від дій позивача) та те, що відповідач виплатив заборгованість протягом трьох місяців, з дати прийняття судом рішення щодо цього, враховуючи не зазначення позивачем про наявність майнових втрат від несвоєчасного розрахунку при звільненні, очевидну неспівмірність заявлених до зобов`язання виплати сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, вважає правильним застосування до спірних правовідносин ч. 2 ст. 117 КЗпП України та зменшення розміру такого відшкодування, з урахуванням облікової ставки Національного банку України, до суми у розмірі 9030,10 грн.
Вимоги позивача щодо скасування рішення суду першої інстанції в частині «стягнення» з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 9030,10 грн. та необхідності прийняти нове рішення, яким змінити відповідну частину рішення суду на стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з дня звільнення (01.12.2017 р.) по день фактичного розрахунку (31.03.2021 р.) задоволенню не підлягають, оскільки судом першої інстанції не приймалось рішення щодо «стягнення» з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 
Суд першої інстанції зобов`язав відповідача виплатити позивачу середній заробіток, як просив про це представник позивача у позові, тобто суд першої інстанції задовольнив позов в цій частині вимог повністю. Вимоги щодо «стягнення» позивачем не заявлялися.  
При цьому в апеляційній скарзі представник позивача не зазначає у зв`язку з наявністю якої підстави передбаченої в КАС України повинно бути змінено або частково скасовано оскаржене ним судове рішення.
Щодо доводів відповідача про те, що передбачені законодавством про оплату праці норми її оплати і порядок вирішення спорів не поширюються на військовослужбовців, слід зазначити наступне.  
Закон України від 20.12.1991 за №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (надалі по тексту також - Закон №2011-ХІІ) відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Статтею 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" визначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України (статті 2 Закону №2011-ХІІ).
Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Так, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 14.03.2019 у справі № 820/660/17 вказав:
" … за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини";
"… непоширення норм Кодексу законів про працю України на рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ/міліції стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.
В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України";
"…реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань".
Відтак, посилання відповідача щодо неможливості застосування до спірних правовідносин положень статей 116, 117 КАС України є безпідставними. 
Також, суд апеляційної інстанції звертає увагу скаржників на те, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду.
Відповідно до п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 справа «Руїз Торіха проти Іспанії» суд наголошує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції і зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Між тим, інші аргументи наведені відповідачем та позивачем в своїх апеляційних скаргах не є доречними і важливими аргументами, оскільки не спростовують висновки суду першої інстанції викладені в оскарженому рішенні.
На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції під час розгляду цієї справи об`єктивно, повно та всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, дав їм правильну юридичну оцінку і ухвалив законне, обґрунтоване рішення, доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції у цій справі необхідно залишити без змін, а апеляційні скарги без задоволення.
Керуючись: пунктом 1 частини 1 статті 315, статтями 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -
                                                                ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) Міністерства оборони України залишити без задоволення, а рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 12 липня 2021 року у справі 340/1692/21– без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
                    Повне судове рішення складено 02 листопада 2021 року.
   
Головуючий - суддя                                                                      В.Є. Чередниченко 

                               суддя                                                                      С.М. Іванов 

                               суддя                                                                      О.М. Панченко