ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8208/21 Справа № 200/13300/16 	  	Суддя у 1-й інстанції - Цитульський В.І. Суддя у 2-й інстанції - Деркач  Н. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2021 року                                                                м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:         
головуючого - Деркач Н.М.
суддів - Лаченкової О.В., Макарова М.О.,
                                     при секретарі  -     Усик А.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1  на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 30 червня 2021 року по справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільної сумісної власності, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої власності та поділ спільних грошових коштів, - 

В С Т А Н О В И В:

               У жовтні 2019 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільної сумісної власності.
       В обґрунтування позову, з урахуванням уточнень позивач зазначила, що з 25.05.1996 року вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі. 06.06.1996 року на підставі договору купівлі-продажу сторони набули у спільну сумісну власність квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Вказана квартира набувалась за спільні кошти, право власності на неї зареєстровано за відповідачем. 24.04.2001 року на підставі договору обміну зазначена квартира була обміняна на однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . З квітня 2016 року шлюбні відносини між сторонами припинені, вони стали проживати окремо. Крім того, за час шлюбу сторонами набуто грошові кошти у сумі 8 153,06 євро, які відповідач згідно договору передав у депозит в ПАТ КБ «ПриватБанк». Проте вказані кошти, які є об`єктом спільної власності подружжя, відповідач зняв разом з відсотками та привласнив собі. У сторін був ще один депозит у ПАТ КБ «ПриватБанк» на суму 100 000 грн., який відповідач теж привласнив. Відтак, позивач просила суд поділити спільну квартиру, визнавши за сторонами право власності на неї по Ѕ частині, а також стягнути з відповідача половину грошових вкладів.
        ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , у якому просив визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_3 та стягнути з ОСОБА_1 на його користь 1/2 частину від спільних грошових коштів в валюті 8 153,06 євро, що складає 4 076,53 євро (а.с. 66-69 - 96-103).
       Позовні вимоги за зустрічним позовом мотивовані тим, що до укладення шлюбу з ОСОБА_1 . ОСОБА_2 на праві власності належала квартира за адресою: АДРЕСА_4 . Вказану квартиру він здавав у найм за 25 доларів США на місяць. Грошові кошти, отримані за оренду квартири зберігались у сестри ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . 31.05.1996 року ОСОБА_2 вказану квартиру продав за 61 774 239 карбованців. Додавши особисті кошти, які мав від оренди квартири, 06.06.1996 року ОСОБА_2 купив квартиру по АДРЕСА_1 за 102 000 000 карбованців. В подальшому, 24.04.2001 року він обміняв цю квартиру на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . Таким чином, спірна квартира була виміняна ним на квартиру, яку він придбав за свої особисті кошти. А отже, спірна квартира за адресою: АДРЕСА_2 , належить йому на праві особистої власності. ОСОБА_2 також зазначив, що він дійсно зняв грошові кошти з банківського вкладу в розмірі 8 153,06 євро і залишив їх вдома. З 03.06.2016 року по 21.06.2016 року він знаходився на стаціонарному лікуванні в КЗ «ДКЛП ДОР» закритого типу без можливості вільного виходу. Після його виписки грошові кошти з квартири зникли, та він впевнений, що їх забрала ОСОБА_1 . Грошові кошти в сумі 100 000 грн. витрачені в повному обсязі спільно з ОСОБА_1 на потреби сім`ї.
       Рішенням  Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 30 червня 2021 року позовну заяву  ОСОБА_1 задоволено частково. 
       В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 та за ОСОБА_2 право власності, по Ѕ частині, на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .
       Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 50 000 грн.
       У задоволенні інших позовних вимог  ОСОБА_1 відмовлено.
       У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.
       Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 986 грн. 52 коп. сплаченого судового збору.
               Не погодившись з рішенням суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог, позивач звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.
               Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим. Апелянт зауважила, що судом не дано належної правової оцінки довідкам про її доходи, які підтверджують джерело походження грошових коштів для придбання спірної квартири. Судом невірно визначено час фактичного припинення шлюбних відносин між сторонами у справі, що потягло неправильне вирішення по суті позовних вимог щодо стягнення частини депозитних коштів.
               Відзиви на апеляційну скаргу від інших учасників справи до суду не надходили.        
               Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступних підстав.
               Судом першої інстанції встановлено, що  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 25.05.1996, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 , виданим відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Бабушкінської районної ради народних депутатів м.Дніпропетровська.
Шлюб між сторонами розірвано рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.05.2019 у справі №200/13247/19.
06.06.1996 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гуніною В.І., згідно з яким ОСОБА_2 купив квартиру АДРЕСА_5 . Ціна договору визначена сторонами - 102 000 000 карб.
24.04.2001 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 укладено договір обміну, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дундук В.В., за умовами якого ОСОБА_2 обміняв належну йому квартиру АДРЕСА_6 , на належну ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_7 .
29.01.2016 року ОСОБА_2 уклав з ПАТ КБ «Приватбанк» договір № SAMDNWFD0071016024000, за умовами якого передав банку кошти в сумі 8 000 євро для розміщення на депозитному вкладі, строком на 3 місяці, до 29.04.2016 року включно, з нарахуванням процентів на суму вкладу за ставкою 8,5% річних.
       29.02.2016 року ОСОБА_2 уклав з ПАТ КБ «Приватбанк» договір № SAMDNWFD0071059069301, за умовами якого передав банку кошти в сумі 100 000 грн. для розміщення на депозитному вкладі, строком на 3 місяці, до 29.05.2016 року включно, з нарахуванням процентів на суму вкладу за ставкою 20,0% річних.
       Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 набувалася сторонами у справі за спільні кошти. 24.04.2001 року зазначена квартира була обміняна на однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . З квітня 2016 року шлюбні відносини між сторонами припинені. Крім того, за час шлюбу сторонами набуто грошові кошти, які було покладено в банк на депозитні рахунки згідно депозитних договорів, які відповідач особисто зняв та привласнив. Відтак, позивач просила суд поділити спільну квартиру, визнавши за сторонами право власності на неї по Ѕ частині, а також стягнути з відповідача половину грошових вкладів.
       Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо поділу спільного нерухомого майна та відносно депозиту на 100 000 грн., а також — з відсутності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача частини депозиту на 8153,06 Євро.
       Ставлячи питання про скасування рішення суду першої інстанції, фактично позивачем ОСОБА_1 рішення суду оскаржується в частині відмови у задоволенні її позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 1/2 частини депозиту на суму 8153,06 Євро. Крім того, позивачем зазначено про неправильність висновку суду першої інстанції щодо відсутності доказів того, за які кошти було придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . 
       Колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 з огляду на наступне.
       Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
       Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення, за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього зареєстровано лише за одним з подружжя.
       Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
       Подібні за змістом висновки викладені, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі  № 372/504/17, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.
       Частиною першою статті 70 СК Українипередбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
       У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).
       За змістом частини першої, четвертої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
       Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
       Презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї передбачає, що вчинки будь-якого з подружжя здійснюються у спільних, а не у власних інтересах. Той з подружжя, хто проти цього заперечує, має довести, що кошти були витрачені не у спільних, а в особистих інтересах.
       Матеріалами справи встановлено, що вклад у розмірі 8000 євро був розміщений відповідачем у АТ КБ “ПриватБанк” на підставі договору банківського вкладу від 29.01.2016 року, отже під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. Грошові кошти у сумі 8153,06 Євро були зняті ОСОБА_2 з депозитного рахунку у травні 2016 року, тобто також під час перебування сторін у справі у шлюбі. 
       При цьому матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що зазначені грошові кошти використані ОСОБА_2 не в інтересах сім`ї.
       За наведених обставин колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частини грошових коштів, розміщених на валютному депозитному рахунку.
       Доводи апеляційної скарги в цій частині висновків суду першої інстанції не спростовують, тому не можуть бути підставою для скасування законного і обгрунтованого рішення.
       Що стосується посилання апелянта на те, що судом не дано належної правової оцінки довідкам про її доходи, які підтверджують джерело походження грошових коштів для придбання спірної квартири, то колегія суддів вважає їх безпідставними з огляду на те, що вони не мають правового значення для вирішення спору по суті, оскільки судом першої інстанції задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 в частині поділу спірного нерухомого майна.
       Посилання апелянта на те, що судом невірно визначено час фактичного припинення шлюбних відносин між сторонами у справі, що потягло неправильне вирішення по суті позовних вимог щодо стягнення частини депозитних коштів, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
       Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
       Згідно з ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення судом першої інстанції постановлено з додержанням вимог закону, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачає.
       Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
       Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 30 червня 2021 року залишити без змін.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

       Судді:                                                                        Н.М. Деркач

                                                                               О.В. Лаченкова

                                                                                       О.М. Макаров