УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
4 листопада 2021 року
м. Київ
 
справа № 646/4906/19
провадження № 61-11189ск21
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Ігнатенка В. М., Мартєва С. Ю.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Державна казначейська служба України, Куп`янський міський відділ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області, Прокуратура Харківської області,
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 8 грудня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 19 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Куп`янського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області, Прокуратури Харківської області про відшкодування моральної шкоди, 
ВСТАНОВИВ:
У липні 2019 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до Державної казначейської служби України, Куп`янського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області, Прокуратури Харківської області про відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 100 000 грн.
Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 8 грудня 2020 року позов задоволено частково.
Стягнено з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 80 166,67 грн у відшкодування моральної шкоди.
У іншій частині позову відмовлено.
Постановою Харківського апеляційного суду від 19 травня 2021 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та заступника керівника Харківської обласної прокуратури залишено без задоволення, рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 8 грудня 2020 року - без змін. 
Не погоджуючись із рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 8 грудня 2020 року та постановою Харківського апеляційного суду від 19 травня 2021 року, ОСОБА_1 4 серпня 2021 року подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить змінити рішення суду першої інстанції, скасувати постанову апеляційної інстанції і стягнути на його користь 1 100 000 грн. 
Ухвалою Верховного Суду від 12 серпня 2021 року поновлено  ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 8 грудня 2020 року та постанови Харківського апеляційного суду від 19 травня 2021 року у цій справі; касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху і надано заявнику десять днів з дня вручення цієї ухвали для усунення зазначених недоліків. 
12 жовтня 2021 року до суду касаційної інстанції від ОСОБА_1 надійшли касаційна скарга та заява про відвід судді-доповідача Карпенко С. О., суддів Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А., від участі у розгляді цієї справи. Вказані документи передано судді-доповідачу 18 жовтня 2021 року.
Ухвалою Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року визнано необґрунтованою заяву  ОСОБА_1 про відвід судді-доповідача Карпенко С. О., суддів Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А., від участі у розгляді справи № 646/4906/19; заяву про відвід передано для вирішення зазначеного питання у порядку, передбаченому частиною першою статті 33 ЦПК України, іншому судді.
Ухвалою Верховного Суду від 25 жовтня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід суддів Верховного Суду Карпенко С. О., Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А. відмовлено.
Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
Підставою касаційного оскарження рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 8 грудня 2020 року та постанови Харківського апеляційного суду від 19 травня 2021 року заявник вказує неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 199/8734/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу і може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень убачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції. 
Ухвалюючи рішення і частково задовольняючи позов, Червонозаводський районний суд м. Харкова виходив із перебування позивача під вартою поза межами строку призначеного покарання протягом 489 днів, у результаті чого йому заподіяно моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню у розмірі 80 166,67 грн, визначеному судом з урахуванням фактичних обставин справи і відповідно до принципів розумності та справедливості.
З висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для часткового задоволення позову суд апеляційної інстанції погодився з огляду на те, що судом першої інстанції при розгляді справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права.
Харківський апеляційний суд вказав, що ОСОБА_1 зазнав моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню у визначеному Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» порядку. 
Судами першої та апеляційної інстанцій за матеріалами справи установлено, що постановою Куп`янської міжрайонної прокуратури від 21 вересня 2004 року порушено кримінальну справу № 5500056 за фактом вбивства ОСОБА_3 
11 вересня 2004 року затримано ОСОБА_1 за підозрою у вчиненні вказаного злочину. 
Також 11 вересня 2004 року Куп`янською міжрайонною прокуратурою прийнято постанову про порушення кримінальної справи № 55040055 за фактом зґвалтування ОСОБА_4 
14 вересня 2004 року слідчим прокуратури внесено подання про застосування щодо ОСОБА_1 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, строк дії якого продовжено до 10 днів.
Постановою Куп`янського міськрайонного суду Харківської області 21 вересня 2004 року задоволено подання прокурора та обрано відносно ОСОБА_1 запобіжний захід у виді тримання під вартою.
Кримінальні справи № 55040055 та № 55040056 щодо ОСОБА_1 направлено до Куп`янського міськрайонного суду Харківської області з обвинувальними висновками, які 10 листопада 2005 року Куп`янським міськрайонним судом об`єднані в одне провадження.
Вироком Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 25 травня 2010 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених частиною другою статті 153 Кримінального кодексу (далі - КК) України, відносно ОСОБА_4 , та частиною третьою статті 152 КК України, відносно ОСОБА_3 . 
Відповідно до частини першої статті 70 КК України йому призначено покарання у виді 7 років позбавлення волі, строк відбування покарання ОСОБА_1 відраховувався з 11 вересня 2004 року, тобто з моменту затримання за підозрою у вчиненні злочину. 
Запобіжний захід засудженому ОСОБА_1 залишено - тримання під вартою.
Постановою апеляційного суду Харківської області від 9 вересня 2011 року запобіжний захід ОСОБА_1 змінено з тримання під вартою в Слідчому ізоляторі № 27 м. Харкова на підписку про невиїзд у зв`язку зі спливом визначеного вироком суду строку покарання.
Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 6 жовтня 2011 року вирок Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 25 травня 2010 року скасовано, матеріали кримінальної справи направлені для організації додаткового розслідування Куп`янському міжрайонному прокурору Харківської області. 
Запобіжний захід ОСОБА_1 у зв`язку із відбуванням призначеного покарання за цим вироком, який не набрав чинності, змінено на підписку про невиїзд з постійного місця проживання.
13 грудня 2011 року ОСОБА_1 затримано за підозрою у вчиненні відносно ОСОБА_3 злочину, передбаченого частиною другою статті 115 КК України.
16 грудня 2011 року Куп`янським міськрайонним судом Харківської області Плахотіну М. М., підозрюваному у вчиненні злочину відносно ОСОБА_3 та обвинуваченому у вчиненні злочину відносно ОСОБА_4 , обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою. 
Постановою органу досудового слідства від 23 грудня 2011 року ОСОБА_1 звинувачено у вчиненні відносно ОСОБА_3 злочину, передбаченого пунктами 10, 12 частини другої статті 115 КК України.
Постановою Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 13 лютого 2012 року ОСОБА_1 продовжено запобіжний захід до 4 місяців.
Постановою старшого слідчого Слідчого управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області від 12 березня 2012 року кримінальну справу закрито у зв`язку з відсутністю складу злочину за фактом вбивства ОСОБА_3 , поєднаного з її зґвалтуванням та насильницьким задоволенням статевої пристрасті в неприродній формі, за пунктами 10, 12 частини другої статті 115, частини четвертої статті 152, частини третьої статті 153 КК України.
16 березня 2012 року заступником прокурора Харківської області затверджено обвинувальний висновок у кримінальній справі за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого частиною другою статті 153 КК України. Справу направлено до Куп`янського міськрайонного суду Харківської області.
Постановою Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 13 квітня 2012 року змінено ОСОБА_1 запобіжний захід з тримання під вартою на підписку про невиїзд.
Вироком Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 3 червня 2015 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 153 КК України, та призначено покарання у виді 7 років позбавлення волі.
На підставі пункту 4 частини першої статті 49 КК України від призначеного покарання звільнено у зв`язку із закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності. 
Запобіжний захід ОСОБА_1 залишено підписку про невиїзд до набрання вироком законної сили.
Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 12 листопада 2015 року вирок Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 3 червня 2015 року змінено.
Призначене ОСОБА_1 покарання у виді 7 років позбавлення волі зменшене до 6 років. 
На підставі пункту 4 частини першої статті 49 КК України ОСОБА_1 від відбуття призначеного покарання звільнено у зв`язку із закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності.
Суди попередніх інстанцій з поданих сторонами доказів установили, що ОСОБА_1 перебував під вартою поза межами строку призначеного покарання протягом 489 днів, тобто був обмежений у пересуванні, спілкуванні з людьми та перебував у несприятливому середовищі, що негативно позначилося на його психологічному та фізичному стані.
Врахувавши обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, перебування позивача протягом тривалого часу під слідством, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, суди попередніх інстанцій правильно застосували до спірних правовідносин положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» і обґрунтовано стягнули на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 80 166,67 грн, визначивши розмір такого відшкодування з урахуванням засад розумності та справедливості. 
Посилання заявника на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 199/8734/17, відхиляються касаційним судом з огляду на наступне.
У справі № 199/8734/17 Верховним Судом зроблено висновок про те, що законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.
Судові рішення у справі № 646/4906/19 не суперечать вказаному висновку Верховного Суду; судами перевірено доводи ОСОБА_1 щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, досліджено надані сторонами докази, оцінено їх та визначено конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Мінімальний розмір моральної шкоди судами не зменшено.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. 
Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 8 грудня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 19 травня 2021 року є необґрунтованою, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судових рішень. 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у 
матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.
Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
Оскільки оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції є законними і обґрунтованими, ухваленими із правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права й підстави для їх скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 8 грудня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 19 травня 2021 року суд відмовляє.
Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 8 грудня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 19 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Куп`янського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області, Прокуратури Харківської області про відшкодування моральної шкоди. 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                                        С. О. Карпенко 
В. М. Ігнатенко 
С. Ю. Мартєв