Дата документу 30.09.2021 Справа № 334/2365/21

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
30 вересня 2021 року
м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 334/2365/21
Провадження №22-ц/807/3169/21

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Кримської О.М. (суддя-доповідач),
суддів Дашковської А.В., Маловічко С.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 01 липня 2021 року, в складі судді Коломаренко К.А., в справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2021 року АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
В обґрунтування позову зазначало, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Заяву № б/н від 16 травня 2006 року.
Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.
Укладений договір, відповідно до ч.1 ст. 634 ЦК України, є договором приєднання.
Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту Банк керувався п.п. 3.2, 3.3 Договору, на підставі яких Відповідач при укладанні Договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою Банку.
АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за Договором виконало в повному обсязі, а саме надало відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, у зв`язку з чим станом на 17 березня 2021 року утворилась заборгованість в розмірі 40 883, 53 грн., яка складається з: 32 079,31 грн. – заборгованість за тілом кредиту, в т.ч.: 0, 00 грн. – заборгованість за поточним тілом кредиту, 32 079,31 грн. – заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн. – заборгованість за нарахованими відсотками; 8 804, 22 грн. – заборгованість за простроченими відсотками.
Враховуючи викладене, АТ КБ «ПриватБанк» просить суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 16 травня 2006 року станом на 17 березня 2021 року в розмірі 40 883, 53 грн., яка складається з: 32 079,31 грн. – заборгованість за простроченим тілом кредиту; 8 804, 22 грн. – заборгованість за простроченими відсотками, а також судові витрати у розмірі 2270, 00 грн.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 01 липня 2021 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 32 079, 31 грн. в рахунок відшкодування заборгованості за кредитним договором.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 1781, 16 грн. судових витрат.
В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням в частині відмови у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду скасувати в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити вимоги банку, в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції залишив поза увагою те, що в анкеті-заяві, яка підписана відповідачем, погоджена базова процентна ставка 3% на місяць (36 річних) з розрахунку 360 днів у році. Тобто, відповідач був належним чином повідомлений про умови кредитування щодо сплати процентів. Активація ОСОБА_1 картки та користування картковим рахунком свідчать про укладення сторонами кредитного договору. Крім цього, відповідач звертався до банку з метою перевипуску картки, отримав перевипущені картки з новими номерами та продовженим строком дії, якими користувався.

Від  ОСОБА_1  відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до ч. 1  ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи та справи, що виникають з трудових правовідносин. 
Згідно із  ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи зазначене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 24.10.2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» роз`яснено, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується. 
Оскільки заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 01 липня 2021 рокуне оскаржується сторонами в частині задоволення позовних вимог про стягнення з  ОСОБА_1  на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за тілом кредиту в розмірі 32 079, 31 грн., апеляційним судом вказане рішення суду в цій частині не переглядається.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за простроченими відсотками, виходив із того, що відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів.

Колегія суддів не може погодитись із висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що 16 травня 2006 року ОСОБА_1 підписав Заяву щодо відкриття рахунку та надання кредитної картки з розміром кредитного ліміту 5 500, 00 грн., строк дії якого відповідає строку дії картки, з базовою відсотковою ставкою 3% в місяць; порядок погашення заборгованості: щомісячними платежами в розмірі 7% від суми заборгованості (а.с. 20).

За змістом вказаної заяви  ОСОБА_1  погодився, що вказана заява разом із пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку становлять між сторонами договір про надання банківських послуг

Своїм підписом ОСОБА_1 підтвердив, що він ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку.

До кредитного договору банк додав Умови та правила надання банківських послуг (а.с. 21-26).

Відповідно до розрахунку, наданого позивачем, заборгованість за кредитним договором № б/н від 16 травня 2006 року станом на 17 березня 2021 року становить 40 883, 53 грн., яка складається з: 32 079,31 грн. – заборгованість за тілом кредиту, в т.ч.: 0, 00 грн. – заборгованість за поточним тілом кредиту, 32 079,31 грн. – заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн. – заборгованість за нарахованими відсотками; 8 804, 22 грн. – заборгованість за простроченими відсотками (а.с. 6-17).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. 
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. 
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). 
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. 
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). 
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ "ПриватБанк").
Аналіз зазначених норм дає підстави дійти до висновку про те, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений, при цьому умови договору повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Саме такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі №342/180/17.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором № б/н від 16 травня 2006 року, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг.

Матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, а також те, що вказані документи станом на 16 травня 2006 року містили умови, зокрема й щодо сплати відсотків, неустойки та саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19, зауважила на тому, що роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена щодо укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
За таких підстав, в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вказані Умови та правила надання банківських послуг не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору від 16 травня 2006 року.

Разом із тим, колегія суддів, вирішуючи спір, зважає, що в Заяві від 16 травня 2006 року, визначено, що ОСОБА_1 отримав кредитну картку з базовою процентної ставкою 3 % на місяць із розрахунку 360 днів у році.

Так, судом першої інстанції не надано оцінки тому, що відповідачем підписано 16 травня 2006 року Заяву щодо відкриття рахунку та надання кредитної картки, якою встановлена базова процентна ставка.

Отже, фактичні обставини справи спростовують висновок суду першої інстанції щодо відсутності умов договору щодо погодженої сторонами процентної ставки.

Ураховуючи вищенаведені обставини, колегія суддів приходить до висновку щодо обґрунтованості вимог банку про стягнення з відповідача заборгованості за відсотками за користування кредитом.

Проте, вирішуючи питання щодо розміру вказаної заборгованості, колегія суддів виходить з наступного.

Із розрахунку заборгованості, який долучено банком до позовної заяви, вбачається, що в період з 29.10.2016 до 01.07.2017 банк нараховував проценти за договором, укладеним між сторонами, з відсотковою ставкою 43,2 % річних, з 03.07.2017 до 31.07.2020 з відсотковою ставкою 42 % річних, з 01.08.2020 до 17.03.2021 з відсотковою ставкою 40, 8 % річних.

Із виписки по особовому рахунку відповідача вбачається, що банк автоматично списував відсотки з рахунку за підвищеною відсотковою ставкою.

Матеріали справи та підписані відповідачем ОСОБА_1 заява на оформлення кредитної картки не передбачають права банку, в тому числі в односторонньому порядку, змінювати погоджену сторонами відсоткову ставку у розмірі 36 % річних.
Долучена до позовної заяви копія «Умов та правил надання банківських послуг» позичальником не підписана.
Отже, з матеріалів справи вбачається нарахування позивачем у вищевказані періоди та погашення відповідачем заборгованості в розмірі більшому, ніж повинна була нараховуватись банком відповідно до погоджених умов сторонами.

Апеляційний суд, проаналізувавши розрахунок заборгованості, наданий позивачем та виписку по особовому рахунку відповідача, яка є належним доказом заборгованості за кредитним договором, ураховуючи, що банком нараховувались та здійснювалось списання відсотків за підвищеною процентною ставкою, дійшов висновку про відсутність заборгованості за простроченими відсотками за кредитним договором № б/н від 16 травня 2006 року.

Розмір заборгованості за тілом кредитного договору апеляційним судом не переглядається, оскільки в цій частині рішення суду сторонами не оскаржується.

Відповідно до ч.1, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. 
Відповідно до ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування ( ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував, що в Заяві від 16 травня 2006 року сторонами було погоджено базову відсоткову ставку, є обґрунтованими, проте банком не доведено наявність заборгованості за простроченими відсотками. 
Отже, висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог банку про стягнення з відповідача заборгованості за відсотками за кредитним договором № б/н від 16 травня 2006 року, є правильним, проте мотиви такої відмови щодо відсутності погодженої між сторонами відсоткової ставки є помилковими, та спростовуються підписаною ОСОБА_1 . Заявою від 16 травня 2006 року.
З огляду на викладене колегія судів дійшла висновку, що апеляційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанцій підлягає зміні в оскаржуваній частині та викладенні його мотивувальної частини щодо підстав відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками в редакції цієї постанови.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково. 
Заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 01 липня 2021 року в цій справі змінити в оскаржуваній частині, виклавши її мотивувальну частину щодо підстав відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками в редакції цієї постанови.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Повний текст постанови складено 30 вересня 2021 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

                                                                С.В. Маловічко